КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6219/2026
Справа № 757/24368/25-ц

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

22 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Головко Ю.Г. в м. Київ 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з Офісу Генерального прокурора користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 356045,76 грн. та витрати по сплаті судового збору 3560,46 грн.
Позов мотивувала тим, що наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року № 2038ц ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України з 21 грудня 2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 05 березня 2022 року по справі № 640/804/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Кадрової комісії № 2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі задоволено частково, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Наказом Генерального прокурора від 28 червня 2023 року № 786ц наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року № 2038ц про звільнення ОСОБА_1 скасовано та поновлено її на посаді з 22 грудня 2019 року.
Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 640/804/20 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.
Оскільки рішення суду від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 в частині поновлення ОСОБА_1 виконано із затримкою упродовж періоду з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року, Офісом Генерального прокурора допущено протиправну бездіяльність, в зв`язку з чим останній зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.
26 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності щодо виконання рішення та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення. 
29 листопада 2024 року рішенням Київського окружного адміністративного суду позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду від 05 березня 2022 року по справі № 640/804/20, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року в розмірі 339091,20 грн. Рішення набрало законної сили, оскільки Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 30 квітня 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року залишив без змін.
Зазначала, що нею заявлено до стягнення моральну шкоду в розмірі 356045,75 грн. за надмірно тривале невиконання судового рішення, з розрахунку 0,5 % за кожен день прострочення виконання рішення суду від 05 вересня 2022 року у справі № 640/840/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року, з урахуванням глибини і тривалості душевних страждань.
Вказувала, що попередніми рішеннями судів встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо виконання рішення суду, що набрало законної сили. Крім неможливості працювати, кошти, визначені в рішеннях судів, є компенсацією за вимушений прогул і тривала невиплата таких коштів спричиняє необхідність додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Оскільки кошти, які підлягали стягненню, були виплачені із затримкою, тривале невиконання судового рішення завдало їй моральної шкоди, оскільки вона несправедливо була позбавлена права на працю за професією і втратила єдиний дохід, що мало для неї першочергове значення як для особистості людини, для самовизначення фізичної і моральної цінності, а також для підтримки взаємовідносин з іншими людьми.
Наведений розрахунок суми моральної шкоди цілком відповідає вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України, а розмір моральної шкоди, заявлений у позові, є співмірним із розміром компенсації за вимушений прогул. Виходячи з характеру допущених стосовно неї порушень, глибини та обсягу моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин справи, вважала заподіяння моральної шкоди доведеним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору 1211,20 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач Офіс Генерального прокурора, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведення позивачем всіх обставин, які мають значення для справи, а саме в чому полягає наявність моральної шкоди (характер і обсяг страждань, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін), дій/бездіяльності відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями або бездіяльністю відповідача.
Наводив зміст ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, зазначав, що судом першої інстанції застосовано положення ст. 1173 ЦК України, однак всупереч цих положень відшкодування моральної шкоди на користь позивача покладено не на державу, а на юридичну особу.
При ухваленні рішення судом не враховано, що необхідною підставою притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірність дій цього органу, наявність шкоди, причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у п. 32 постанови від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 щодо підстав для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру; визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Посилався на правові висновки Верховного Суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 та від 04 березня 2020 року у справі № 815/2215/15 про те, що обов`язок доказування спричинення моральної шкоди, її розміру та інших обставин покладається на особу, що позивається за таким позовом.
Тобто позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. 
Також судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що з метою захисту порушених прав, пов`язаних із затримкою виконання судового рішення у справі № 640/804/20 позивач вже зверталася до суду. Так, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 320/48626/23 залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року, яким визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 про поновлення позивача на посаді, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року в розмірі 339091,20 грн. 
Водночас під час вжиття заходів щодо добровільного виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 встановлено неможливість його виконання з об`єктивних причин.
Зазначав, що ОСОБА_1 не зверталась до Офісу Генерального прокурора з приводу виконання судового рішення про своє поновлення на посаді. Також ОСОБА_1 не скористалась правом звернення до органів державної виконавчої служби, не надала жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність.
Водночас кадровим підрозділом Офісу Генерального прокурора для вирішення питання щодо виконання рішення суду в частині поновлення її на посаді 13 квітня 2023 року 26 червня 2023 року позивачу надсилалася листи з проханням прибути до Офісу Генерального прокурора. Про отримання позивачем листа від 13 квітня 2023 року свідчить її підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання про поновлення її на посаді не з`явилась. І тільки 28 червня 2023 року, тобто після отримання другого листа Офісу Генерального прокурора, позивач звернулася із заявою про добровільне виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року в частині поновлення її на посаді в Генеральній прокуратурі України.
У подальшому на виконання судових рішень у справі № 640/804/20 наказом Генерального прокурора від 28 червня 2023 року № 786ц поновлено позивача на посаді.
Таким чином, судове рішення було виконане шляхом видачі наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді безпосередньо в день її звернення до Офісу Генерального прокурора.
Водночас, необхідною умовою для вирішення питання щодо виконання рішення в частині поновлення працівника на посаді є врахування відповідного волевиявлення працівника. Тому для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення, чи було виконано рішення суду про поновлення на роботі негайно, після звернення працівника та усунення поважних причин, що зумовлювали таку затримку, у разі наявності затримки виконання рішення за наявності заяви працівника та відсутності перешкод для його виконання, встановлених спеціальним законодавством, встановити період затримки, який необхідно рахувати з наступного дня після усунення (не встановлення) таких перешкод до дати видачі роботодавцем наказу про поновлення на роботі та здійснити відповідний розрахунок.
Отже, на поважність причин затримки виконання рішення суду можуть вказувати об`єктивні чинники, за наявності яких негайне виконання рішення суду неможливе, зокрема, відсутність волевиявлення позивача щодо поновлення його на посаді. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без його волевиявлення.
За таких обставин вважав, що вини у несвоєчасному виконанні Офісом Генерального прокурора рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року не вбачається.
Наводив зміст ст. 237-1 КЗпП України, вказував, що за змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала в зв`язку з зазіханням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Звертав увагу, що позивач обрала спосіб захисту порушеного, на її думку, права шляхом звернення до суду з метою відновлення становища, яке існувало до порушення. Однак жодного разу (ані при зверненні до суду щодо поновлення її на посаді, ані при звернені щодо відновлення порушених прав, пов`язаних із затримкою виконання судового рішення), позивач не посилалася на той факт, що діями відповідача їй завдано моральної шкоди, та в чому саме вона полягає.
Натомість, суди, задовольняючи позовні вимоги у справах № 640/804/20 та № 320/48626/23, поновили її права та застосували відповідне відшкодування в межах заявлених вимог.
Посилався на судову практику ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу», у якій використано принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування моральних страждань і достатнім для справедливої сатисфакції.
Вказував, що судом першої інстанції не враховано, що становище позивача, яке існувало до порушення трудових правовідносин, відновлено наказом Генерального прокурора від 28 червня 2023 року № 786ц, її поновлено на посаді. За час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року стягнуто середній заробіток на користь позивача в розмірі 339091,20 грн. Отже, позивач отримала належну сатисфакцію за затримку виконання рішення суду про поновлення її на посаді, відтак, підстав для відшкодування моральної шкоди немає.
Крім того, сам по собі факт ухвалення судового рішення про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виконання рішення та стягнення середнього заробітку за час його затримки не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, а також про причинний зв`язок між заподіяною майновою та моральною шкодою.
Вказував, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, яка згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Твердження позивача про наявність у неї моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загальних визначених підставах згідно зі ст. 81 ЦПК України. Належні докази щодо погіршення морального та фізичного здоров`я позивача матеріали справи не містять, доводи позивача є надуманими, а судове рішення з цього приводу є немотивованим. 
Зазначав, що вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в які матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору. Судом першої інстанції, в свою чергу, не мотивовано, у зв`язку з чим він дійшов висновку про необхідність моральної шкоди у відповідному розмірі та в чому саме вона полягає. 

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року № 2038ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України з 21 грудня 2019 року (а. с. 9).

Рішенням Окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Кадрової комісії № 2 про визнання протиправним та скасування наказу від 21 грудня 2019 року № 2038ц, поновлення на роботі задоволено частково. Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою Генеральної прокуратури України; допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 34 716,48 грн. (а. с. 10 - 24).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №640/804/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року без змін (а. с. 25 - 35).
Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року по справі №640/804/20 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №640/804/20 без змін (а. с. 37 - 41).

Наказом Генерального прокурора від 28 червня 2023 року № 786ц наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2038ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України з 22 грудня 2019 року (а. с. 36).

26 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 ; стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі №640/804/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року в розмірі 339091,20 грн.
29 листопада 2024 року рішенням Київського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, заявлений позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 , стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 640/804/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06 вересня 2022 року по 27 червня 2023 року в розмірі 339091,20 грн. (а. с. 42 - 49, 51 - 57).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За положеннями статті 129-1 Конституції України, обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.
Частинами першою та другою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зазначений процесуальний обов`язок судом першої інстанції був належно виконаний і релевантні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду враховані і вірно застосовані.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) зазначено, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) дійшла висновку про те, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18) зазначено, що «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України)».

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що належні докази щодо погіршення морального та фізичного здоров`я позивача матеріали справи не містять, доводи позивача є надуманими, а судове рішення з цього приводу немотивованим.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що судове рішення, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою Генеральної прокуратури України, на момент виникнення спірних правовідносин набрало законної сили, воно є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади.
Також суд першої інстанції правомірно наголосив, що рішення про поновлення на роботі виконується невідкладно, проте позивача поновлено на посаді через понад 9 місяців з моменту винесення судом рішення про поновлення на роботі.

Судом першої інстанції при вирішенні спору згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовано практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що на поважність причин затримки виконання рішення суду можуть вказувати об`єктивні чинники, за наявності яких негайне виконання рішення суду неможливе, зокрема, відсутність волевиявлення позивача щодо поновлення його на посаді, оскільки ОСОБА_1 не зверталась до Офісу Генерального прокурора з приводу виконання судового рішення про своє поновлення на посаді, не скористалась правом звернення до органів державної виконавчої служби, не надала жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність.

Крім того, ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора при виконанні рішення суду про поновлення на посаді та публічній службі (роботі) в органах прокуратури та затримка у виконанні цього рішення, яка тривала у період з 06 вересня 2022 року до 27 березня 2023 року, встановлена рішеннями судів у справі № 320/48626/23 та не підлягає повторному доказуванню.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що вини у несвоєчасному виконанні Офісом Генерального прокурора рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року не вбачається.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, що твердження позивача про наявність у неї моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України.

Так, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Зважаючи на те, що кошти, які підлягали стягненню, були виплачені із затримкою, тривале невиконання судового рішення завдало їй моральної шкоди, оскільки вона несправедливо була позбавлена права на працю за професією і втратила єдиний дохід, що мало для неї першочергове значення як для особистості людини, для самовизначення фізичної і моральної цінності, а також для підтримки взаємовідносин з іншими людьми.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого невиконання судового рішення про поновлення її на роботі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а, відтак, завдали ОСОБА_1 моральної шкоди. При визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди, суд, з огляду на тривалість вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань, яких зазнала позивач унаслідок тривалого невиконання судового рішення про поновлення її на роботі у справі 640/804/20, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважав, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
За наявності протиправної затримки виконання рішення про поновлення на посаді, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди здійснюється в обраний нею спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати, що відповідає положенням ч. 3 ст. 23 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги, що позивач отримала належну сатисфакцію за затримку виконання рішення суду про поновлення її на посаді, відтак, підстав для відшкодування моральної шкоди немає, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається стягненням середнього заробітку за час прострочення виконання рішення, а має самостійне юридичне значення.

Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, в мотивувальній частині рішення правильно визначився з тим, що моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)].

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року у справі 465/5323/15.
Разом із тим, дійшовши правильного висновку про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України, в резолютивній частині рішення суд першої інстанції помилково стягнув моральну шкоду безпосередньо з відповідача Офісу Генерального прокурора та поклав на відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн. в дохід держави, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та в частині стягнення судового збору ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
Вирішуючи позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що оскільки негативні емоції позивача внаслідок тривалого невиконання судового рішення про поновлення її на роботі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями органу державної влади - Офісу Генерального прокурора, а відтак завдали ОСОБА_1 моральної шкоди, з Державного бюджету України на її користь підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5000 грн., що з огляду на тривалість вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань відповідає вимогам розумності і справедливості. 

У іншій частині рішення суду першої інстанції, яким у позові відмовлено, ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за подання апеляційної скарги, понесені Офісом Генерального прокурора в розмірі 1453,44 грн., підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2025 року скасувати в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди 5000 грн. та в дохід держави судового збору в розмірі 1211,20 грн. та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн.
В решті позову ОСОБА_1 відмовити.
Судові витрати за подання апеляційної скарги, понесені Офісом Генерального прокурора в розмірі 1453,44 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.