Справа №591/4268/23 	Головуючий у суді у 1 інстанції -  ОСОБА_1 	
Номер провадження 11-кп/816/445/26 	Суддя-доповідач -  ОСОБА_2  	
Категорія - 293 	  	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі: 
Судді-доповідача - ОСОБА_3 , 
суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
з участю секретаря судового засідання – ОСОБА_6 ,
прокурора – ОСОБА_7 , 
потерпілої – ОСОБА_8 ,
представника потерпілої – адвоката ОСОБА_9 ,
захисника – ОСОБА_10 , 
обвинуваченого – ОСОБА_11 

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2025, відносно 

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт.Недригайлів, Недригайлівського району, Сумської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України,- 
ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 в яких:

- прокурор просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2025, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопрушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Також сторона обвинувачення просила дослідити докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження та документи, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_11 ;

- представник потерпілої просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2025, змінити та призначити ОСОБА_11 за ч.2 ст.342 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі взявши під варту ОСОБА_11 в залі суду.
Крім цього, представник потерпілої просив застосувати спеціальну конфіскацію майна – транспортного засобу «Рено Трафік», д.н.з. НОМЕР_1 , який використаний ОСОБА_11 як знаряддя вчинення кримінального правопорушення щодо працівника правоохоронного органу. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни; 

- захисник просила вирок Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2025, скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істототним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 просила закрити у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України. 
Судові витрати за проведення експертиз в сумі 29 290,45 грн захисник просила здійснити за рахунок Державного бюджету України. 

Даним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років пробаційного нагляду.
На підставі ч.2 ст.59-1 КК України до пробаційного нагляду на ОСОБА_11 строком на 3 роки покладено такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Строк покарання у виді пробаційного нагляду ОСОБА_11 визначено обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 29 290,45 грн процесуальних витрат.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України. 

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 не оскаржував, одак призначене йому покарання вважав занадто м`яким. 
Просив врахувати, що ОСОБА_11 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за непокору законним розпорядженням та вимогам поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, тим самим ризик повторного вчинення правопорушення, в супереч висновку органу пробації, в рази збільшується. 
Також, прокурор звертав увагу і на те, що судом першої інстанції не було враховано позиції потерпілої, яка вважала, що лише покарання у виді обмеження чи позбавлення волі для обвинуваченого ОСОБА_11 буде єдиним заходом примусу для запобігання вчинення ним аналогічних злочинів та подальшого його виправлення. 
За таких обставин, прокурор вважав, що необ`єктивність суду стала підставою для призначення обвинуваченому того покарання, яке не здатне його виправити.

Представник потерпілої також фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 не оскаржував, одак призначене йому покарання вважав занадто м`яким.
Звертав увагу на систематичність протиправної поведінки обвинуваченого щодо поліції та нехтування ним правил дорожнього руху і вимог законодавства. Зокрема ОСОБА_11 вже притягувався до відповідальності за ст. 185 КУпАП, однак на шлях виправлення вперто не стає і продовжує вчиняти аналогічні протиправні дії. Вчиняючи даний злочин, ОСОБА_11 використав транспортний засіб, тим самим поставивши під загрозу життя і здоров`я потерпілої. Своєї вини обвинувачений не визнає, про вчинене не шкодує та жодних заходів по відшкодування завданої ним потерпілій шкоди не вживає. Більше того, кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.342 КК України є менш тяжкою ніж та, що могла бути йому пред`явлена, прикладу за ч.2 ст. 345 КК України. Представник потерпілої вважав, що в діях обвинуваченого наявний саме склад цих двох злочинів. Також, відповідно до ст. 100 КПК України, транспортний засіб «Рено Трафік» мав бути предметом спеціальної конфіскації, як безпосереднє знаряддя вчинення злочину. 

Захисник стверджувала, що до відповідальності ОСОБА_11 притягнуто безпідставно, а докази його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину відсутні. 
Сторона захисту цитувала зміст складу злочину за ч.2 ст. 342 КК України та пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 , який між іншого зазначав про те, що він не бачив, щоб позаду чи збоку авто була потерпіла, а тому він поїхав на роботу, потім додому, а далі в місто по своїм справам. Згодом зі слів дружини він дізнався, що він здійснив наїзд на працівника поліції та залишив місце пригоди. 
За таких обставин, захисник зауважувала, що жодних умисних, активних дій по відношенню до поліції ОСОБА_11 не вчиняв та умисного фізичного опору працівникам поліції не чинив. Тому, в його діях відсутня суб`єктивна сторона залочину за ч. 2 ст. 342 КК України – його дії не полягали в умисному застосуванні фізичної сили до потерпілої, яку він взагалі не бачив позаду авто. 
Також, захисник в апеляційній скарзі зазначали, які письмові докази враховані судом першої інстанції (відео з боді камер поліції, протокол огляду документів від 09.05.2023, відо з камер спостереження АТ КБ «Приватбанк»), та що саме з них вбачається, цитувала зміст наданих свідком ОСОБА_14 і потерпілою ОСОБА_8 пояснень і вважала, що ні докази, ні пояснення в своїй сукупності вини обвинуваченого за ч. 2 ст. 342 КК України не доводять, а лише описують факт злісної непокори, яка полягає у відмові водієм від виконання неодноразових повторних вимог працівників поліції щодо надання документів та не залишення місця. 
Щодо призначеного обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 342 КК України, то суд також безпідставно визнавчив його у виді пробаційного нагляду, оскільки на дату події – 09.05.2023 такого покарання не було. 
Також судом було безпідставно стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_15 процесуальні витрати в сумі 29 290,45 грн, оскільки потерпіла з власної необережності заподіяла собі легкі тілесні ушкодження, пошкодила форменний одяг та зазнала психологічних страждань без будь якого фізичного опору ОСОБА_11 . 

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали. 

Як встановлено судом першої інстанції 09.05.2023 з 07.00 год інспектор взводу № 2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з інспектором взводу №1 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в |Сумській області ОСОБА_14 заступили на чергування та несли службу по охороні громадського порядку та контролю безпеки дорожнього руху на території м.Суми.
У подальшому 09.05.2023, близько 11.45 год інспектор взводу № 2 роти №1 батальйону УШІ в Сумській області ОСОБА_8 та інспектор взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Сумській області ОСОБА_14 , перебуваючи на службі під час виконання своїх службових обов`язків, під час патрулювання вулиці Нижньовоскресенської у м. Суми, біля будинку №2, виявили припаркований автомобіль «Рено Трафік», н.з. НОМЕР_1 в зоні дії знаку 3.34 пункту 8.4В (забороняючі дорожні знаки) Правил дорожнього руху «Зупинка та стоянка заборонена», за кермом якого перебував ОСОБА_11 , тому патрульні поліцейські ОСОБА_8 та ОСОБА_14 підійшли до автомобіля, в якому знаходився ОСОБА_11 , представились працівниками поліції та повідомили водієві про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Після цього ОСОБА_11 інспектором взводу №2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 запропоновано пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, в якому він знаходиться, однак ОСОБА_11 ніяк не відреагував на вказану законну вимогу інспектора ОСОБА_8 та почав поводити себе агресивно, в категоричній формі відмовившись пред`являти запропоновані йому документи, тим самим відмовився виконувати законні вимоги поліцейського. 
З урахуванням цього, інспектором взводу №2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 , водієві ОСОБА_11 було роз`яснено ст.126 КУпАП України, а саме відповідальність за непред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб. Крім того, водієві ОСОБА_11 цим же інспектором також роз`яснено вимоги п.2.4 А ПДР України, яким передбачено обов`язок водія на вимогу працівника поліції пред`явити для перевірки документи, а саме посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. ОСОБА_11 в категоричній формі відмовився пред`являти водійське посвідчення, реєстраційний документ на транспортний засіб та повідомив, що не він здійснював зупинку транспортного засобу, хоча на момент спілкування останній перебував за кермом в салоні автомобіля.
На законну вимогу інспектора №2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, ОСОБА_11 почав поводити себе викликаюче та почав вимагати, щоб ОСОБА_8 пред`явила йому свої документи. Після чого ОСОБА_8 почала рукою відкривати кишеню форменної куртки, в якій знаходилося службове посвідчення, щоб пред`явити його на вимогу ОСОБА_11 . 
В цей час ОСОБА_11 реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, не реагуючи на багаторазові зауваження на порушення вимог Закону, зачинив вікно автомобіля, в якому знаходився, та з метою уникнення відповідальності раптово розпочав його рух.
В цей час інспектор взводу №2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 знаходилась позаду автомобіля. Інспектор взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Сумській області ОСОБА_14 в цей час вимагав від водія ОСОБА_11 зупинитися та залишатися на місці, однак ОСОБА_11 не реагував на зауваження інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УП в Сумській області ОСОБА_14 , та продовжив рух заднім ходом, після чого почав рухатись на автомобілі вперед, а інспектор взводу №2 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_8 підбігла до передніх пасажирських дверцят вищевказаного автомобіля, схопившись за ручку дверцят автомобіля, та намагалась таким чином зупинити рух автомобіля, однак ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків, продовжив рух в бік вулиці Іллінської м.Суми, тим самим створюючи загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_8 , після чого зник з місця події.

Заслухавши доповідь судді, 
- думку прокурора ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок яким обвинуваченому ОСОБА_11 просила призначити більш суворе покарання – обмеження волі, щодо вимог апеляційної скарги представника потерпілої, то її вимоги прокурор підтримала частково, а щодо вимог апеляційної скарги захисника то проти їх задоволення прокурор заперечила,
- думки потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 , які підтримали як вимоги апеляційної скарги представника потерпілої, просили вирок змінити з призначенням обвинуваченому ОСОБА_11 більш суворого покарання – позбавлення волі, так підтримали і вимоги апеляційної скарги прокурора, проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника заперечили, 
- думки обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 , які вимоги апеляційної скарги захисника підтримали, просили вирок суду скасувати та кримінальне провадження просили закрити у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, щодо вимог апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, то проти задоволення їх вимог заперечили, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши характеризуючі особу обвинуваченого дані та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора, представника потерпілої та захисника, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як слідує з матеріалів провадження вирок суду першої інстанції оскаржений трьома учасниками справи: прокурором, представником потерпілої та захисником, перші двоє з яких фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності правової кваліфікації його дій під сумнів не ставили та не оскаржували, а просили для обвинуваченого виключно суворішого покарання. При цьому, захисник обвинуваченого вважала, що в діях її підзахисного склад кримінального правопрушення за ч. 2 ст.342 КК України відсутній, а тому і кримінальне провадження відносно нього має бути закрито. 
За таки обставин, з урахуванням заявлених апелянтами вимог, колегія суддів вирок суду першої інстанції переглядє в повному його об`ємі та зазначає наступне. 
Так, визнаючи особу винною, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку навести детальні підстави, аналіз досліджених доказів, що підтверджують вину, та аргументи відхилення доказів захисту. Вирок має бути законним, обґрунтованим та містити мотивування щодо кваліфікації злочину, наявності пом`якшуючих та обтяжуючих обставин та призначення покарання.
Аналізуючи вирок суду в межах заявлених захисником вимог, а саме в частині існування чи відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_11 складу кримінального правопрушення передбаченого ч.2 ст.342 КК України, колегією суддів встановлено, що визнаючи ОСОБА_11 винним у вчиненні вказаного злочину, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 370 КПК України, вислухав пояснення самого обвинуваченого ОСОБА_11 , пояснення потерпілої і свідка та провів детальний аналіз наданих стороною обвинувачення письмових доказів та лише на підставі отриманого дійшов обгрунтованого висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину повністю доведена, а тому існують мотивовані підстави для притягнення ОСОБА_11 до відповідальності.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений пояснював, що 09.05.2023 він забрав вантаж поблизу «Приватбанку», сів в авто та почав його заводити. В цей час до нього підійшли люди у поліцейській формі, повідомили, що він порушив ПДР України, а саме припаркував машину у забороненому місці, попросили показати документи. Він у відповідь попросив їх також показати документи, на що отримав відмову. Після такої відмови, у нього виникла підозра, що вони можуть вчинити відносно нього неправомірні дії, це його обурило і стало причиною його подальшої поведінки. Всі подальші їх вимоги він вважав незаконними та такими, що можуть зашкодити йому. В момент спілкування з працівником поліції-чоловіком, його колега-дівчина, кудись відійшла. Куди саме він не бачив. Як потім з`ясувались, вона стала позаду його авто. Він почав казати поліцейському, що не вважає себе винним, зачинив вікно, подивився у дзеркало заднього виду, впевнився, що не має авто, які б перешкоджали його руху, та почав потихеньку рухатись заднім ходом. При цьому, жодних звуків чи стукоту він не чув, так як в автомобілі, де він знаходився, працював двигун, грало радіо та шумів кондиціонер. Він не бачив, щоб позаду авто стояла потерпіла, тому після цього він поїхав на роботу, потім додому, після чого вивантажив в гаражі запчастини, пересів в інше авто та поїхав у місто по своїм справам. І в цей момент йому зателефонувала дружина, яка є власником транспортного засобу, та повідомила, що працівники поліції по телефону сказали їй, що він здійснив наїзд на працівника поліції та залишив місце пригоди. Пояснював, що якщо б бачив потерпілу, то ніколи б не поїхав. В суді ОСОБА_11 визнав, що не надав поліцейським на їх вимогу документи, але ніяких інших умисних активних дій по відношенню до них він не вчиняв. Тому, вважав, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.342 КК України.
Потерпіла ОСОБА_8 в суді першої нстанції пояснювала, що 09.05.2023 вона заступила на службу у піший наряд разом з напарником – ОСОБА_14 . Під час патрулювання вони побачили, що т/з Рено трафік порушує ПДР України, так як стоїть під знаком, який забороняв зупинку. Підійшовши до водія, вони повідомили йому, що він порушує ПДР України, проте водій, як вона потім дізналась - ОСОБА_11 , сказав, що він не паркував т/з в зоні дії знаку і повідомляти, хто саме здійснив тут зупинку він не буде. Водію висунули вимогу пред`явити документи, проте він, ігноруючи цю вимогу, почав задавати питання у відповідь та казати, що така вимога незаконна, а також - вимагав від них документи. Потім, вона, розуміючи, що ОСОБА_11 має намір поїхати з місця події, стала позаду, щоб заблокувати його авто. Водій, розуміючи, що вона стоїть позаду, почав рух заднім ходом, при чому, на її думку, він чудово бачив, що вона там стоїть. І коли вона взялась за ручку авто з пасажирської сторони, він почав прискорювати свій транспортний засіб і тому вона впала, а водій, не зупиняючись просто поїхав далі. При цьому, вона наголосила, що стукала рукою по кузову його авто, щоб він не рухався на неї. І, на її думку, водій, це явно чув, проте все одно здійснив рух. Потім, десь через годину, коли її шоковий стан пройшов, вона звернулась до лікарні. Вважала, що дії ОСОБА_11 органи досудового розслідування мали б кваліфікувати за ч.2 ст.345 КК України, як це було на початку досудового розслідування, так як їй завдано шкоди: фізичної, матеріальної, моральної.
Допитаний судом першої інстанції свідок - інспектор поліції ОСОБА_14 пояснював, що 09.05.2023 ніс службу разом ОСОБА_8 та спускаючись з вул. Терезова донизу, побачили авто, яке було припарковано в зоні дії знаку 3.3.4 «Зупинка заборонена». При цьому, у вказаному транспортному засобі сидів водій. Окрім нього, інших осіб в авто не було. Вони підійшли до нього, роз`яснили суть правопорушення, на що останній почав заперечувати, казати, що він не водій, а транспортний засіб припаркувала інша особа, яка потім віддала йому ключі. Казав, що вони (поліцейські) не мають доказів вчинення ним адміністративного правопорушення. З метою встановлення особи водія, вони пред`явили йому вимогу - надати документи і роз`яснили, що з місця не можна рушити до встановлення всіх обставин справи. Водій відмовився надавати документи, завів двигун свого транспортного засобу та почав рух. Не зважаючи на вимоги поліцейського залишатись на місці, він почав рух заднім ходом і в момент, коли він поїхав в напрямку вул. Іллінська, свідок побачив, що його напарниця - ОСОБА_8 впала на землю. При цьому, повідомив, що вони обидва були у форменому одязі, у них були жетони на видному місці, тому ОСОБА_11 явно сприймав їх як працівників поліції.
Також судом першої інстанції було досліджено і ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, а саме:
- документи, надані Управлінням патрульної поліції в Сумській області, з яких встановлено, що ОСОБА_8 є інспектором взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Сумській області та з 07.00 год до 19.00 год 09.05.2023 (1 зміна) знаходилась на службі у пішому патрулі разом з інспектором ОСОБА_14 , здійснюючи на виконання обов`язків Посадової інструкції патрулювання території обслуговування у м.Суми у зоні реагування: вул. Набережна р.Стірлка, вул. Лугова (а.с.75-84 т.1);
- відеозапис з боді камер працівників поліції та протокол огляду документів від 09.05.2023 з яких встановлено те, як поліцейські у форменому одязі, зокрема, і потерпіла ОСОБА_8 , патрулюючи у м.Суми по вул. Нижньовоскресенська, напроти магазину «ТНЦ», виявили т/з Рено трафік, з номерним знаком НОМЕР_1 , який стояв прямо під знаком, який забороняє зупинку транспортних засобів. Поліцейські підійшли до вказаного т/з, водій ОСОБА_11 відчинив вікно, після цього працівники поліції представились та пояснили, що він стоїть під знаком, який забороняє зупинку та стоянку т/з та що відносно нього, як водія, буде складено відповідний адміністративний матеріал. Після цього, працівники поліції просили пред`явити останнього посвідчення водія, проте водій, почав говорити, що він нічого не порушує та надавати документи він не зобов`язаний. Потім ОСОБА_11 почав зачиняти вікно та дивиться по сторонам, а працівник поліції (чоловік) продовжує вести спілкування з водієм, стукає по склу, щоб продовжити розмову з ОСОБА_11 та вказує йому, щоб він не здійснював рух транспортного засобу. В цей час потерпіла починає обходити авто ззаду, і коли автомобіль починає рух заднім ходом, то вона підходить до пасажирських дверей вказаного т/з та тримається за ручку, намагаючись зупинити рух транспортного засобу. В цей час, водій, ігноруючи вимоги працівників поліції та гучний стукіт рукою по боковій частині його авто ззовні, починає рух свого транспортного засобу, прискорює рух, внаслідок чого потерпіла не встигає відпустити ручку, пробігає певну відстань по інерції та падає на проїзду частину. В цей час, до неї підходить перехожий, щоб допомоги їй підвестись, а також - її напарник. Водночас, транспортний засіб Рено трафік, продовжує рух без зупинки та залишає місце пригоди (а.с.85-90 т.1);
- відеозапис з камери спостереження, який було надано на запит слідчого представником АТ КБ «Приватбанк», з якого встановлено, як транспортний засіб Рено трафік білого кольору, починає рухатись назад, за ним з`являється потерпіла, після чого вказаний автомобіль рухається вперед, а потерпіла лежить на бордюрі біля проїзної частини (а.с.93-97, т.1);
- протокол від 09.05.2023 разом зі схемою, з якого слідує зафіксована обстановка місця події, а саме у м.Суми по вул. Нижньовоскресенська, біля буд. 2, де розташований, зокрема, і дорожній знак 3.34- Зупинку заборонено, під яким стояло авто під керуванням ОСОБА_11 (а.с.59-65 т.1);
- протокол огляду предметів від 17.05.2023 з якого встановлено, що слідчим зафіксовано розмови, які надходили на лінію «102» щодо отримання забойних ран та госпіталізації потерпілої ОСОБА_8 внаслідок події, що трапилась 09.05.2023 під час виконання нею службових обов`язків (а.с.66-72 т.1);
- під час затримання ОСОБА_11 , в останнього було вилучено мобільний телефон, посвідчення водія та два свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у тому числі на Рено трафік, з номерним знаком НОМЕР_1 (а.с.99-105 т.1);
- висновок експерта № 93 з якого встановлено, що при обстеженні ОСОБА_8 10.05.2023 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців та саден, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження (а.с.239 т.1);
- висновок №422 з якого встановлено, що в ОСОБА_8 під час обстеження 10.05.2023 виявлені тілесні ушкодження, які утворились від дії тупих предметів, про що свідчить їх характер, та могли утворитись при обставинах, зафіксованих на відеозаписі з боді камери, тобто при наданні тілу потерпілої прискорення внаслідок руху транспортного засобу з подальшим падінням потерпілої на кисті рук та коліна на дорожнє покриття (а.с.124 т.1);
- висновок експерта №167 з якого встановлено, що за результатами проведення судової психологічної експертизи, ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для потерпілої ОСОБА_8 , останній завдані психологічні (на моральному рівні) страждання, а згідно висновку експерта №СЕ-19/119-24/15678-ТВ, визначити розмір матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_8 внаслідок пошкодження черевиків та брюк, не видалось за можливе, так як експерту не надана інформація для розрахунку зниження якості від природнього зносу, проте вартість аналогічних об`єктів як нових становить 5705 грн (а.с.3-17, 32-39 т.2).
Невідповідностей вказаних доказів вимог кримінальному процесуальному закону судом першої інстанції не встановлено, а тому судом їх визнано належними та допустимими і покладено в основу обвинувального вироку суду.
В ході апеляційного розгляду клопотань про повторне дослідження цих доказів з підстав їх недопустимості стороною захисту не заявлено, та колегією суддів таких не встановлено. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сукупність вказаних доказів дають підстави стверджувати про те, що ОСОБА_11 вчинив опір працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, його вина доведена, а дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.342 КК України.
Аналізуючи зміст апеляційної скарги захисника, колегією суддів встановлено, що її доводи вже виступали предметом оцінки в суді першої інстанції та їм надано обгрунтований і мотивований аналіз. 
Так, як йшлося вище, в апеляційній скарзі сторона захисту зауважувала на тому, що умисного застосування фізичної сили до потерпілої зі сторони обвинуваченого не було, а тому в його діях відсутня суб`єктивна сторона злочину за ч. 2 ст. 342 КК України. Потерпілої обвинувачений позаду свого авто не бачив, а всі надані стороною обвинувачення письмові докази, а також пояснення потерпілої і свідка описують лише факт злісної непокори, яка полягає у відмові водієм від виконання неоноразових повторних вимог працівників поліції щодо надання документів та не залишення місця. 
Однак, з такми висновками захисника колегія суддів погодитись не може та вважає їх безпідставними, оскільки з матеріалами справи вони не узгоджуються та прямо суперечать як письмовим доказам, так і поясненнням потерпілої і свідка, які логічні, послідовні і узгоджуються між собою та підстав їм не довіряти суд не вбачає. 
Так, як правильно зауважив суд першої інстанції кримінальна відповідальність за ч.2 ст. 342 КК України настає, зокрема, за опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
Згідно усталеної судової практики Верховного суду, вирішуючи питання про наявність у діях обвинуваченої особи «опору» в значенні ст.342 КК України, суд повинен взяти до уваги поведінку поліцейського або поліцейських під час пред`явлення ними законних вимог і подальшого розвитку подій у зв`язку із цими вимогами.
При цьому, як слушно зауважив суд, опором у значенні ст.342 КК України є активна фізична протидія виконанню поліцейським його законних повноважень, а ознаками такого опору є: а) він полягає в активних діях; б) дії винного полягають у застосуванні до потерпілого фізичної сили; в) дії винного перешкоджають (протидіють) виконанню потерпілим своїх функцій, реалізації повноважень; г) дії винного вчинено під час виконання потерпілим своїх службових або громадських обов`язків.
Таким чином, виходячи із цієї позиції, для визначення наявності в діях обвинуваченої особи складу «опору» у значенні цього положення обвинувачення має довести як наявність об`єктивної сторони діяння, тобто певного активного фізичного впливу з боку обвинуваченої особи, так і спрямованість її умислу саме на протидію виконанню службових повноважень.
Як правильно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується апеляційний суд, ОСОБА_11 , достеменно розуміючи, що з ним спілкуються працівники поліції (що не оспорювалось самим обвинуваченим протягом розгляду справи в суді першої інстанції та не ставилось під сумнів в ході апеляційного перегляду справи), спочатку допустив поведінку у формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок, а потім - ігноруючи вимоги інспектора поліції: залишатися на місці події до з`ясування всіх обставин справи, розуміючи, що він приводить у рух джерело підвищеної небезпеки, починає рухатись заднім ходом, а потім - вперед у той момент, коли потерпіла тримається за ручку авто, при цьому, не реагуючи на стукіт, який подавала потерпіла.
Тим самим, ОСОБА_11 вчиняє активні дії, які перешкоджають поліцейським реалізувати свої повноваження під час виконання ними службових обов`язків, зокрема скласти протокол на обвинуваченого про притягнення його до адміністративної відповідальної за порушення ПДР України. І такі активні дії складають об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України.
Також судом першої інстанції було проаналізовано і суб`єктивну сторону передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України злочину, яка характеризується виною у формі прямого умислу. 
Судом було надано аналіз прямому умислу і правильно наголошено на тому, що прямий умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
При цьому, усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює усі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.
Водночас, таке передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності), бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Як висновок - особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір та бажання так діяти, а саме досягти мети - перешкодити поліцейським скласти протокол про адміністративне правопорушення за порушення ПДР України.
В ході розгляду матеріалів кримінального провадження, суд дійшов правильного висновку про те, що обвинувачений не виконав законні вимоги поліцейських про надання документів, а також - залишатись на місці події, що також не ставилось під сумнів і стороною захисту при апеляційному перегляді справи.
Однак, розуміючи незаконність своїх дій, задля уникнення відповідальності, обвинувачений використав джерело підвищеної небезпеки – автомобіль, та останній усвідомлював, тобто не міг не розуміти, що рух автомобіля, за ручку якого трималась поліцейська, є небезпечним. 
Також, як було з`ясовано судом першої інстанції, на запитання учасників процесу, ОСОБА_11 у судовому засіданні чітко відповів, що він здійснив послідовні дії: зачинив вікно, включив передачу, подивився у дзеркало, натиснув на педалі та поїхав. 
А тому, суд першої інстанції обгрунтовано зауважив на тому, що для того, щоб автомобіль з механічною коробкою передач поїхав на швидкості з прискоренням, як це чітко видно з відеозапису, обвинуваченому не достатньо було тільки натиснути на педаль газу, а потрібно було виконати декілька послідовних дій: натиснути педаль зчеплення, після чого ввімкнути швидкість на коробці передач, після чого тільки натиснути педаль газу. Тобто, після здійснення руху заднім ходом, ОСОБА_11 , перемикнув передачу і поїхав прямо. Не зупинив автомобіль, а, навпаки, продовжив рух автомобіля з прискоренням.
Саме така поведінка ОСОБА_11 , в тому числі спрямованість та послідовність його дій, свідчить про те, що він не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, а й передбачав суспільно-небезпечні наслідки та бажав їх настання.
Таким чином, попри доводи сторони захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сукупність досліджених доказів та встановлених судом обставин, дають підстави стверджувати про те, що ОСОБА_11 діяв саме з прямим умислом.
При цьому, спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_11 була саме на протидію виконанню службових повноважень, на протидію законній вимозі поліцейських, а не на заподіяння тілесних ушкоджень поліцейській.
А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і про те, що помилковою є позицію потерпілої сторони про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_11 саме за ч.2 ст.345 КК України, а тому, як йшлося вище, дії обвинуваченого правильно кваліфіковані органами досудового розслідування за ч.2 ст.342 КК України. 
Також, слід зауважити, що в апеляційній скарзі сторона захисту посилалась на постанову Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 366/744/20, вважаючи що викладені в ній обставини майже збігаються з тими, про які йдеться в даному кримінальному провадженні, та в діях її підзахисного ОСОБА_11 відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та вони підпадають під кваліфікаю як адміністративне правопрушення передбачене ст.ст. 122-2, 185, 185-10 КУпАП.
Однак, проаналізувавши обставини вказаної захисником справи та співставлячи фактичні обставини справи за даним кримінальним провадженням, слід звернути увагу на те, що різниця їх в тому, що:
- в першому випадку – події відбувались за обставин: на березі річки, пооддаль населеного пункту о 05.30 год ранку, прикордонниками виявлено автомобіль без водія, дочекавшись власника, прикордонники будучи у форменному одязі та з табельною зброєю, представились особі, та висловили законну вимогу будучи в прикордонній смузі пред`явити документи, що посвідчують особу та надати на огляд транспортний засіб на встановлення фактів зайняття незаконним рибним промислом. Обвинувачений не відреагував, розпочав рух авто, а прикордонник з метою його зупини вхопився за водійські двері з вимогою заглушити двигун. Наслідок:
1) відносно водія (обвинуваченого) складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП;
2) сам водій (обвинувачений), вказуючи на те, що його переслідували тривалий час прикордонники і він через це побоювався за себе, сам з місця події не зник, а викликав поліцію і чекав на них в найближчому населеному пункті;
3) прикордонники спустили йому шини коліс і через це змоги рухатись швидко він не мав;
4) у потерпілого відсутні будь-які тілесні ушкодження;
- в другому, даному, випадку - події відбувались за обставин: в м. Суми об 11.45 год поліцією будучи у форменному одязі, виявлено авто в місці де заборонена його зупинка та стоянка, на законну вимогу поліції надати документи водій не відрагував, вів себе агресивно, зачинив вікно авто та раптово розпочав рух тоді як потерпіла ОСОБА_8 (працівник поліції) знаходилась позаду цього авто. Інший поліцейський ОСОБА_14 в цей час вимагав водія зупинитись і залишатись на місці події, на що обвинувачений не реагував і здійснював умисний рух автомобілем назад і вперед, тим самим, здійснюючи загрозу життю і здоров`ю поліцейської ОСОБА_8 , яка трималась за ручку передніх дверцят авто. Наслідки:
1) обвинувачений ОСОБА_11 з місця події все ж таки зник;
2) потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді синців та саден.
Розмежовуючи ці два випадки, як в цій же постанові наголошував Верховний Суд, слід виходити з того, що опір необхідно відрізняти від злісної непокори, за яку передбачено відповідальність за ст. 185 (Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця) Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). За змістом цієї статті злісна непокора - це відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок. Адміністративна відповідальність за вказані дії настає за відсутності застосування фізичної сили з боку винної особи. Опір, на відміну від злісної непокори, може полягати в таких, наприклад, діях, як спроба вирватися при затриманні, перешкоджання законному застосуванню сили.
Тобто розмежування між цими двома поняттями, полягає в ключовому – застосування фізичної сили. В справах про адміністративні правопрушення її немає на відміну від кримінального правопорушення, де вона є обов`язковим елементом. 
Тому, повертаючись до встановлених в даному кримінальному провадженні фактичних обставин справи, де застосування фізичної сили, попри доводи скарги захисника які свого підтвердження не знайшли, присутнє, на відміну від того випадку на який захисник посилалась як майже аналогічний, колегія суддів ці дві справи не вважає тотожними, а тому погодитись з висновками захисника в цій частині колегія суддів також не може. 
Інших обставин, які б ставили під сумнів законність, обгрунтованість і мотивованість вироку суду в частині правильності встановлення фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого і правової кваліфікації його дій саме за ч. 2 ст. 342 КК України, колегією суддів не встановлено та захисником не вказано, а тому стороні захисту в задовленні вимог її скарги слід відмовити за безпідставністю. 

Переходячи до вимог інших двох апеляційних скарг – прокурора та представника потерпілого, які вирок суду вважали незаконним в частині призначеного обвинуваченому покарання, вважаючи його занадто м`яким, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Для того, щоб покарання було достатнім, воно повинно бути справедливим, базуватися на всіх принципах кримінального права: законності покарання; визначеності покарання у вироку; обґрунтованості й обов`язковості мотивування покарання у рішеннях суду; індивідуалізації і справедливості покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Виходячи з положень ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Як витікає з вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано не в повній мірі.
Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 за ч.2 ст.342 КК України у виді пробаційного нагляду, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Зокрема, пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченому обставин судом не встановлено та характеризуючи особу обвинуваченого судом враховано те, що ОСОБА_11 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, є придатним до військової служби, за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину та наразі здобуває освіту (а.с.129,131,133,134-135,140,143 – т.1, а.с.51 т.2).
Також суд звертав увагу на позицію потерпілої, яка наполягала на застосуванні до обвинуваченого покарання у виді обмеження або позбавлення волі у максимальних розмірах, передбачених санкцією статті, про те на цю позицію, суд зауважив на тому, що вона не є вирішальною та має враховуватися у сукупності зі всіма іншими обставинами кримінального провадження.
А тому, проаналізувавши всі обставини справи в своїй сукупності, в тому числі і висновок органу пробації про те, що ОСОБА_11 має середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк (а.с.52-57, т.1), суд першої інстанції дійшов висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно призначити у межах санкції статті, за якою його визнано винуватим - у виді пробаційного нагляду.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та дані про особу обвинуваченого, та не навів достатніх мотивів, з яких він вважав можливим надати обвинуваченому спробу виправитись без ізоляції від суспільства. 
Так, на задоволення клопотання прокурора, проти якого ніхто з учасників апеляційного провадження не заперечив, колегією суддів було повторно було досліджено матеріали кримінального провадження в частині характеризуючих особу обвинуваченого ОСОБА_11 даних та з досудової доповіді органу пробації, між іншого встановлено, що ОСОБА_11 має середній ризик вчинення повторного кримінального правопрушення, як і середній рівень небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Також органом пробації встановлено, що обвинувачений в минулому 2015 році був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, за що на нього накладено штраф, а в 2018 році ОСОБА_11 притягувався до відповідальності за ст. 185 КУпАП – злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця за що на нього було накладено штраф, що в апеляційному порядку ОСОБА_11 було оскаржено, однак апеляційним судом було залишено без зміни (а.с. 52 т.1). Тобто доводи апеляційних скарг прокурора і представника потерпілої, в цій частині своє підтвердження знайшли, що на відміну суду першої інстанції, залишено поза увагою.
Також колегією суддів досліджено вимогу про судимість ОСОБА_11 , відповідно до якої до кримінальної відповідальності він не притягувався (а.с. 129 т.1), на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває (а.с. 131, 133 т.1), ОСОБА_11 є придатним до військової служби (а.с. 134 т.1), з довідки по місцю проживання слідує, що на ОСОБА_11 скарг від сусідів не надходило, в конфліктах не помічений та заборгованості по сплаті внесків по утриманню багатоквартирного будинку останній не має (а.с. 140 т.1). Також з матеріалів слідує, що ОСОБА_11 з 2015 року перебуває у шлюбі (а.с. 142 т.1), має сина 2017 року народження (а.с. 143 т.2), та відповідно до довідки ДОП СДОП ВП Сумського РУП ГУ НП в Сумській області від 10.05.2023 ОСОБА_11 протягом цього року притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с. 145 т.1).
Крім цього, колегія суддів звертає увагу і на характер дій і поведінки обвинуваченого ОСОБА_11 , який попри ряд доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, свою вину у ньому так і не визнав, не розкаявся, своїх протиправних дій по відношенню до потерпілої не засудив та навіть вибачення в останньої не просив.
Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в кримінальному провадженні цивільного позову потерпілою не заявлено, однак висновками експертів, зміст яких викладено вище, встановлено у потерпілої наявність легких тілесних ушкоджень та псування форменного одягу, що вказує на завданння останній певних збитків на відшкодування яких обвинуваченим жодних дій не вчинено. 
З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що виправлення ОСОБА_11 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому, застосування судом першої інстанції відносно обвинуваченого покарання у виді пробаційного нагляду, призвело до призначення явно несправедливого покарання через м`якість, яке не сприяє його меті - виправленню ОСОБА_11 та попередженню вчиненню нових злочинів, і яке не можна вважати пропорційним та співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, його наслідкам, даним про особу обвинуваченого та його поведінці після вчинення злочину.
Пробаційний нагляд, як вид покарання, в даному конкретоному випадку, не буде тим достатнім покаранням, яке здатне виправити обвинуваченого та попередити вчинення ним нових правопорушень, як адміністративних так і кримінальних.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання. 
За таких обставин, враховуючи встановлені вище підстави для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, внаслідок його м`якості та ухвалюючи в цій частині новий вирок колегія суддів відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його характер, яке носить умисний характер, полягає в опорі працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, що за своєю суттю є активною фізичною протидією виконанню службових обов`язків, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності, одружений, має дитину, по місцю проживання характеризується посередньо, є військовозобов`язаним, корисною суспільною працею в складний для країни час, в період введеного воєнного стану, не зайнятий, не шкодує і не засуджує свою постзлочинну поведінку, добровільно завдану шкоду потерпілій стороні не компенсував, і вважає за необхідне призначити обвинуваченому в межах санкції ч.2 ст.342 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Саме таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Разом з тим, колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги представника потерпілої про спеціальну конфіскацію транспотного засобу «Рено Трафік», д.н.з. НОМЕР_1 . не обгрунтованими, оскільки цей транспортний засіб не є власністю обвинуваченого ОСОБА_11 і потерпілою стороною не доведено, що власник майна знав чи міг знати про використання його майна у злочинних цілях.
За таких обставин вимоги апеляційної скарги прокурора колегія суддів задовольняє в повному обсязі, а вимоги скарги представника потерпілої, - частково. 
Також, у відповідь на доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд не мав призначати обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 342 КК України у виді пробаційного нагляду з тих підстав, що такого покарання не було на момент вчинення обвинуваченим злочину, то тут колегія суддів такі доводи вважає помилковими.
Відповідно до внесених змін у КК України (зокрема через прийняття законопроєкту №9185), дійсно арешт у багатьох статтях було замінено на пробаційний нагляд, який вважається основним покаранням, що насамперед полягає у звільненні особи від ізоляції (на відміну від арешту) на строк від 1 до 5 років та передбачаючи виконання окремих обов`язків і контроль за їх виконанням.
Однак, з урахуванням п.п. 7-1 і 8 ст. 51 КК України, за своїм видом, покарання у виді пробаційного нагляду є менш суворим ніж покарання у виді арешту, а тому, на момент ухвалення судом обвинувального вироку, стверджувати про не правильність дій суду в згаданій захисником частині, колегія суддів не може. 

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА: 

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 – задовольнити повністю, апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 , задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , залишити без задоволення.
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 19.05.2025 відносно ОСОБА_11 , в частині призначення покарання, скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 за вчиненння кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 342 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі. 
Строк відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_11 рахувати з дня її прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни. 
Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення. 
СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5