Справа № 136/1029/25
Провадження № 22-ц/801/456/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	Справа № 136/1029/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалив суддя Іванець О. Д.,
Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Липовець Вінни цької області, 
Повний текст рішення складено 02 грудня 2025 року,

Встановив:
У травні 2025 року ТОВ «Факторинг партнерс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 07 травня 2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір № 597039. 
Відповідно до умов договору сума кредиту (загальний розмір) складає 25 000,00 грн. Строк кредиту 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 07 травня 2024 року. Крім того, договором передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. Позичальник зобов`язався у встановлений договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором. 
Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти. Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені договором. 
31 січня 2025 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір № 31012025, відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №597039. 
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 597039 від 07 травня 2021 року, станом на день формування позовної заяви становить 32 303,93 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 12 777,68 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги – 19 526,25 грн.; заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0 грн.; заборгованість за пенею та/або штрафами - 0 грн.; заборгованість за комісіями - 0 грн.; інфляційні збитки - 0 грн.; нараховані 3% річних - 0 грн. 
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № 597039 від 07 травня 2021 року у розмірі 32 303,93 грн., та понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року позов задоволено.
Позов ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором № 597039 від 07 травня 2021 року у розмірі 32 303,93 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс». Стягнути з позивача на свою користь судові витрати.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що  судом першої інстанції не враховано, що борг за процентами за перший день користування кредитом – 3825,44 грн., нараховано незаконно, в подвійному розмірі, оскільки суму таких процентів в розмірі 5000,00 грн. одразу було утримано з суми кредиту і відповідно до п. п. 2.1. та 3.5 кредитного договору перераховано на рахунок позивача. Крім того, кошти у розмірі 1174,56 грн. які позичальник сплатив згодом позивач незаконно зарахував в рахунок суми процентів за видачу кредиту (проценти за перший день користування кредитом, які уже були утримані в розмірі 5000,00 грн.), в зв`язку з чим зазначена сума коштів має бути врахована в рахунок погашення заборгованості за фактично отриманими коштами. З викладеного слідує, що розмір боргу за кредитом має бути зменшено на 5000,00 грн., і борг за тілом кредиту має складати 7777,66 грн., а не 12 777,68 грн. як заявлено у позові.
Також відповідач вважає, що у зв`язку з недоведеністю обставин, наведених в обґрунтування позову, щодо переходу від ТОВ «Слон Кредит» до позивача права вимоги до відповідача за вказаним договором, не доведено виникнення між сторонами правовідносин з приводу обов`язку відповідача сплатити заборгованість за договором на користь позивача. На підтвердження таких обставин зазначає, що Витяги з оригіналу Реєстру боржників до договору № 31012025 від 31 січня 2025 року не оформлено у вигляді витягів та такі не є копіями документів, тому не виступають доказами, одержаними у порядку, встановленому законом. При цьому на підтвердження перерахування коштів за відступлення прав вимоги надав копію письмового доказу під назвою «Платіжна інструкція кредитового перерахування коштів», проте такий документ не відповідає вимогам, які ставляться до платіжних документів.
При цьому відповідач зазначає, що вказані позивачем 13 000,00 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг та не підтверджені належними доказами, а також є несправедливими по відношенні до відповідача. 
З огляду на зазначене, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягали задоволенню.
20 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий позивачем – ТОВ «Факторинг Партнерс», у якому, позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. 
04 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» позивачем подано також клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні із викликом сторін, проте таке клопотання залишено без задоволення.
По-перше, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2026 року з урахуванням обставин справи її призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
По-друге, клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін задоволенню не підлягає, оскільки воно не містить належного та детального обґрунтування необхідності проведення судового засідання за участю учасників справи. Водночас у відзиві на апеляційну скаргу позивач мав можливість звернути увагу суду на конкретні обставини, які, на його думку, підлягають дослідженню апеляційним судом, що буде враховано судом під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, 07 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Слон Кредит» укладений договір про надання споживчого кредиту № 597039 (а. с. 6-7), який підписаний ОСОБА_1 власноручно. При укладенні договору відповідачем також було підписано графік платежів за договором про надання споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту та заяву-анкету щодо надання кредиту (а. с. 8-10).
За умовами договору кредит надається для споживчих (особистих) потреб у розмірі 25 000,00 грн. Кредит надається на строк 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 07 травня 2024 року. Пунктом 1.5. договору кредиту передбачено, що відсоткова ставка за договором є фіксованою, а розмір відсоткової ставки за кредитом залежить від періоду її встановлення та складає: за перший день користування кредитом (включно) - 25% в день (9125 % річних); за усі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту - 85% річних.
ТОВ «Слон Кредит» умови договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит, що підтверджується платіжним дорученням №5233 від 07 травня 2021 року (а. с. 15), відповідно до якого ТОВ «Слон Кредит» перерахувало грошові кошти у сумі 20 000,00 грн., із зазначенням призначення платежу, UA253003460000026208908311648/перерахування коштів згідно кредитного договору № 597039 від 07 травня 2021 року ОСОБА_1 (3106924416).
Крім того, 5000,00 грн. утримано на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до умов п. 3.5 договору (п.2.1).
Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів не заперечувався відповідачем та вважався судом першої інстанції доведеним.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, який складений первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит», станом на 05 березня 2024 року, загальна сума заборгованості на дату відступлення – 32 303,93 грн., з яких: за кредитом - 8952,24 грн., за відсотками за перший день користування - 3825,44 грн., по відсотках – 19 526,25 грн. (а. с. 16). У розрахунку зокрема відображено часткове погашення відповідачем суми заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, який складений ТОВ «Факторинг Партнерс», загальна сума заборгованості складає – 32 303,93 грн., з яких: за кредитом - 8952,24 грн., за відсотками за перший день користування - 3825,44 грн., по відсотках – 19 526,25 грн. (а. с. 16).
31 січня 2025 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір надання послуги факторингу № 31012025 (а. с. 17-31), відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає) ТОВ «Факторинг Партнерс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні ТОВ «Слон Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.
До договору факторингу долучено акт прийому-передачі Реєстру боржників до договору надання послуг з факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року (а. с. 33)
Відповідно до Реєстру боржників до договору надання послуг з факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року (а. с. 34-36), ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 32 303,93 грн., з яких: 8952,24 грн. - сума заборгованості за коштами, що перераховані на рахунок боржника; 3825,44 грн. - сума заборгованості за процентами за видачу кредиту (проценти за перший день користування кредитом), 19 526,25 грн. - сума заборгованості за нарахованими процентами (з другого дня користування кредитом).
Усі вказані документи підписані електронними підписами з електронними печатками. Сумнівів щодо їх достовірності у суду не виникає.
На підтвердження сплати грошових коштів за договором надання послуг з факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року позивачем надано платіжне доручення № 0492440000 від 31 січня 2025 року на суму 3 167 274,41 грн., що відповідає сумі договору (а. с. 32).
Таким чином суд першої інстанції вважав доведеним перехід права вимоги від ТОВ «Слон Кредит» до позивача.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що подані позивачем докази підтверджують, що ОСОБА_1 уклав договір № 597039 від 07 травня 2021 року, отримав кредит, користувався кредитними коштами й допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконував свої зобов`язання перед товариством, що є істотним порушенням договору, внаслідок якого позивач позбавлений можливості отримати суму кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, на що розраховував при укладенні договору, а тому суд вважав, що даний позов є обґрунтований та доведений належними доказами, тому підлягає задоволенню у повному обсязі.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, кредитний договір № 597039 від 07 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Слон Кредит» підписаний відповідачем власноручно разом із графіком платежів за договором про надання споживчого кредиту, паспортом споживчого кредиту та заявою-анкетою щодо надання кредиту (а. с. 6-10).
За таких обставин відповідач ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений з умовами кредитування, а відтак договір є укладеним.
Крім того, відповідач отримав грошові кошти у сумі 20 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5233 від 07 травня 2021 року (а. с. 15). Зазначені кошти відповідно до умов договору перераховані на поточний рахунок споживача НОМЕР_1 в АТ «Альфа-Банк», який був вказаний відповідачем при укладенні договору.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір боргу за кредитом має бути зменшено на 5000,00 грн., і борг за тілом кредиту має складати 7777,66 грн., а не 12 777,68 як заявлено у позові, апеляційний суд вважає неспроможними. 
Відповідач помилково ототожнює відсотки за перший день користування кредитом у розмірі 5000,00 грн. (25 % від суми кредиту) зі сплатою відсотків за період користування кредитом.
Відповідно до умов кредитного договору, розмір процентної ставки, визначений у п. 1.5 договору, є фіксованим. Зокрема, за перший день користування кредитом процентна ставка становить 25 % на день (9125 % річних), тоді як за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) і до закінчення строку кредитування, застосовується ставка 100 % річних.
Таким чином, згідно з умовами кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 25 000,00 грн. Водночас фактично на рахунок відповідача в АТ «Альфа-Банк» було перераховано 20 000,00 грн., оскільки 5000,00 грн. були утримані ТОВ «Слон Кредит» у рахунок виконання зобов`язання зі сплати процентів за перший день користування кредитом.
Отже, за рахунок наданих кредитних коштів відповідачем було сплачено проценти за перший день користування кредитом, у зв`язку з чим розмір заборгованості відповідача станом на перший день кредитування становив 25 000,00 грн., а не 20 000,00 грн., як помилково вважає відповідач.
При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, проценти за користування кредитом (починаючи з другого дня користування) нараховувалися за період з 08 травня 2021 року за процентною ставкою 100 % річних, що відповідає умовам кредитного договору.
Апеляційний суд звертає увагу, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Апеляційний суд вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувався отриманими коштами.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору № 597039 від 07 травня 2021 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржив позичальник – відповідач у справі, вони не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне. Так само відповідачем не надано і жодних доказів на підтвердження повного виконання ним умов кредитного договору та погашення заборгованості.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги до відповідача у зв`язку з тим, що подані до суду першої інстанції докази відступлення права вимоги нібито не є такими, що одержані у порядку, встановленому законом, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 753/20537/18 відображений правовий висновок, згідно з яким належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу від 31 січня 2025 року за № 31012025 недійсним. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.
Таким чином на підтвердження відступлення первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит» позивачу ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги до відповідача суду надано: копію договору надання послуги з факторингу №31012025 від 31 січня 2025 року (а. с. 17-23); платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 31 січня 2025 року у сумі 3 167 274,41 грн., призначення платежу – сплата згідно договору факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року (а. с. 32); акт прийому передачі Реєстру боржників за договором надання послуги з факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року, підписаний електронними підписами сторін (а. с. 33); реєстр боржників до договору надання послуги з факторингу № 31012025 від 31 січня 2025 року, у котрому зазначено дані про відповідача ОСОБА_1 (а. с. 34-36).
Подані позивачем документи є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач набув право вимоги до відповідача на законних підставах і в порядку, визначеному чинним законодавством.
Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. є некоректними, оскільки суд першої інстанції не задовольнив вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі.
Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції врахував заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, поданому до суду першої інстанції, та, з урахуванням принципу співмірності витрат зі складністю справи (зокрема того, що справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, має незначний обсяг досліджених доказів, а також з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, виконаних робіт і ціну позову), дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу із заявлених позивачем 13 000,00 грн. до 5000,00 грн.
Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до припущень, переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник