ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року	справа № 380/19183/25 	
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Виконавчого комітету Шептицької міської ради, відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивачка), діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Шептицької міської ради (далі – відповідач-1), у якому просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Шептицької міської ради Шептицького району Львівської області від 21.02.2024 про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати виконавчий комітет Шептицької міської ради Львівської області прийняти рішення і провести реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 20.05.2025 ОСОБА_2 через Центр надання адміністративних послуг звернулася до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . та додала до заяви усі необхідні документи. Звертає увагу, що законним представником (позивачкою) надано право на реєстрацію за цією адресою. За результатами розгляду заяви, інспектором відділу реєстрації місця проживання прийнято рішення про відмову. Підставою для відмови слугувало наявність відомостей про обтяження щодо житла в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Водночас позивачка звертає увагу, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження не щодо житла в цілому, а тільки 1/5 його частини (накладення арешту на нерухоме майна, що належить ОСОБА_3 , який є співвласником квартири). Крім того, на переконання позивачки, реєстрація доньки не вплине на права та законні інтереси стягувача у виконавчому провадженні. Вважаючи прийняте рішення протиправним та таким, що порушує конституційні права доньки, позивачка звернулася з цим позовом до суду.
Ухвалою судді від 29.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 
14.10.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що рішення Виконавчого комітету Шептицької міської ради від 21.02.2024 не приймалося, тому на переконання відповідача, вимога не може бути задоволена. Крім того звертає увагу, що документи, які б підтверджували факт прийняття рішення Виконавчого комітету Шептицької міської ради про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.
15.10.2025 відповідач подав клопотання про долучення доказів, до якого додав лист від 10.10.2025 №1352/6, що підтверджує факт неприйняття відповідачем рішення.
Ухвалою суду від 04.02.2026 залучено до участі у справі співвідповідачем відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради.
24.02.2026 співвідповідач подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначає, що рішенням Шептицької міської ради від 21.11.2024 №3031 «Про перейменування виконавчих органів Шептицької міської ради, що не мають статусу юридичної особи, та затвердження Положень» затверджено положення про відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради без статусу юридичної особи. Наголошує, що відділ реєстрації місця проживання діє відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», приписами п. 1 ч. 1 ст. 12 якого визначено, що факт наявності обтяження щодо житла є підставою для відмови у реєстрації місця проживання (перебування). Звертає увагу, що до обтяжень згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» належать: заборона відчуження та/або користування; арешт; іпотека; вимога нотаріального посвідчення договору, предметом якого є нерухоме майно, встановлена власником такого майна; податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та інші обтяження відповідно до Закону. Наголошує, що під час опрацювання заяви ОСОБА_2 встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про наявність обтяження щодо житла, яке ОСОБА_2 реєструє як місце проживання. З огляду на наведене, прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Зважаючи на наведене, просить відмовити в задоволенні позовної заяви.
Оскільки відсутнє клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьком та матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 07.08.2008 серії НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, зокрема відомості про дружину вказано: прізвище до державної реєстрації шлюбу: ОСОБА_6 , прізвище після державної реєстрації шлюбу: ОСОБА_7 .
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10.04.2012 у справі №1327/1315/2012 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрованого 26.07.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №244 – розірвано. Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишено без змін.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 22.09.2020 у справі №451/782/19 позов ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_2 .
26.10.2023 між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб у Личаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено актовий запис №401, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .
Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Шептицької міської ради від 22.04.2025 №94 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» дозволено ОСОБА_1 зареєструвати місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька.
20.05.2025 ОСОБА_2 звернулася до відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування). Підставою для реєстрації місця проживання (перебування) особи – документи, що підтверджують: свідоцтво про право власності від 15.12.1997 №908. 
За змістом цього свідоцтва квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 – в рівних частинах кожному.
Рішенням співвідповідача від 21.05.2025 у реєстрації місця проживання (перебування) відмовлено з підстав наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про обтяження щодо житла.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна предметом обтяження вказано 1/5 частина квартири за адресою АДРЕСА_1 .
У відповідь на адвокатський запит від 05.09.2025, листом від 10.09.2025 №26.19-56/45659 Шептицький відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив, що у відділі перебуває на виконанні виконавче провадження №46490095 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 15.12.2024 Червоноградським міським судом, про стягнення з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_16 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15.08.2014 і до повноліття дитини. Крім того надано копію постанови від 03.06.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №46490095 та копію виконавчого листа, виданого 15.12.2014 Червоноградським міським судом Львівської області.
Вважаючи відмову співвідповідача у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 протиправною, позивачка пред`явила цей позов до суду.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою органу реєстрації місця проживання в задоволенні заяви ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання у належній її матері квартирі на праві спільної часткової власності.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Абзацом 5 ст. 3 Закону №1382-IV унормовано, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
01.12.2021 набрав чинності Закон України від 05.11.2021 №1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), яким урегульовані відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні.
За змістом ст. 2 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Згідно зі ст. 3 Закону №1871-IX декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
У силу приписів ч. 6 ст. 5 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
За змістом ч. 2, 3, 7 ст. 9 Закону №1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:
1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;
2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;
3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);
4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);
5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
У разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.
У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання (перебування) подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону №1871-IX особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається. 
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону №1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування).
Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі - порядок №265), який визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.
Згідно з п. 35 порядку №265 для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає:
1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8;
2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування);
3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства);
5) документи, що підтверджують:
право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них;
право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах)
6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування);
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Приписи ст. 12 Закону №1871-ІХ деталізовані у нормах п. 87 порядку №265, згідно з яким орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, або перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань (у разі відсутності письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника на декларування/реєстрацію місця проживання) (п. 1 зазначеної норми).
Отже, однією із підстав, визначених Законом №1871-ІХ та порядком №265, для прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання особи, є наявність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування).
Судовим розглядом установлено, що 20.05.2025 ОСОБА_2 звернулася до відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Шептицької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування). 
21.05.2025 співвідповідачем відмовлено ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання (перебування) з підстав наявності відомостей про обтяження щодо житла у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що зроблено відповідний запис у заяві від 20.05.2025.
Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (інформаційна довідка №442245744 від 04.09.2025), станом на 04.09.2025 у відповідному реєстрі наявний запис про обтяження об`єкта нерухомості: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження 3658011; зареєстровано: 21.05.2020. 
Документи, подані для реєстрації: постанова про арешт майна, серії та номер: 46490095, виданий 03.06.2015 державним виконавцем.
Опис предмета обтяження: 1/5 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_14 .
Судом під час розгляду справи враховується інформація, наявна у наданих суду доказах, що стосується спірних правовідносин. Для вирішення спору лише покликання на наявність обтяження є недостатнім, оскільки суд зобов`язаний з`ясувати характер відповідного обтяження, а також визначити, чи дійсно воно об`єктивно унеможливлює реалізацію права на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у жилому приміщенні, яке належить на праві спільної часткової власності її матері (позивачці). 
Для оцінки правомірності відмови у реєстрації місця проживання суд вважає за необхідне визначити характер обтяження. 
Як убачається з матеріалів справи, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про арешт 1/5 частини квартири ( АДРЕСА_4 ) за адресою: АДРЕСА_5 ., накладений у межах виконавчого провадження. Водночас суд акцентує на тому, що під арештом перебуває майно (1/5 частина квартири) ОСОБА_14 . Тобто у розглядуваній справі йдеться про застосування обтяження на частину майна, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_14 , а не позивачці.
Суд наголошує, що механічне тлумачення поняття «обтяження» без врахування його сутнісної природи призводить до невиправданого звуження прав власника, що суперечить принципу пропорційності та балансу між публічними та приватними інтересами.
Під час вирішення публічно-правового спору адміністративний суд зобов`язаний застосовувати не лише положення спеціального законодавства, а й основоположні конституційні принципи, зокрема гарантії права власності та права на свободу пересування.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина третя цієї ж статті передбачає, що право приватної власності є непорушним. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто перебуває на законних підставах на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Наведені гарантії конкретизуються у ст. 2 Закон №1382-IV, за змістом якої, як зазначалося вище, громадяни України мають право на вільний вибір місця проживання, що включає й право бути зареєстрованим у житлі, яке їм належить на праві приватної власності.
Застосовуючи положення Закону №1871-IX у контексті відмови ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання у квартирі, частина якої належить на праві приватної власності її матері, слід враховувати необхідність дотримання принципу пропорційності: втручання в права особи має бути обґрунтованим, виправданим та обмеженим лише тією мірою, яка є необхідною в демократичному суспільстві.
З огляду на те, що обтяження у вигляді арешту не перешкоджає користуванню майном, його механічне трактування як підстави для відмови у реєстрації місця проживання, без урахування конкретних обставин справи (обтяження застосовано щодо частини житла), створює необґрунтоване втручання у конституційні права особи, яке не є необхідним або адекватним задекларованій меті.
Така ситуація свідчить про існування нормативної колізії, яка має вирішуватися шляхом переваги норм Конституції над законами та підзаконними актами відповідно до статті 8 Основного Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип, згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України та Верховного Суду, охоплює, зокрема, такі складові, як юридична визначеність, заборона свавілля органів влади, дотримання принципу пропорційності та справедливого балансу між приватними і публічними інтересами.
У постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 380/11984/20 сформульовано правовий висновок, за змістом якого будь-яке обмеження прав особи, навіть якщо воно формально випливає з норм закону, повинно підлягати перевірці на відповідність принципам розумності, справедливості та необхідності. Органи державної влади, приймаючи рішення, зобов`язані не лише діяти в межах наданих повноважень, а й належним чином враховувати права і законні інтереси особи.
Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (наприклад, у постановах від 17.01.2023 у справі № 420/12166/22 та від 30.11.2022 у справі № 320/3064/22), що застосування законодавства про реєстрацію місця проживання не повинно бути інструментом обмеження прав власника, якщо немає встановленої законом заборони на проживання в об`єкті.
Суд також враховує висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», де зазначено, що будь-яке втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й необхідним та обґрунтованим з огляду на обставини справи.
У цій справі орган державної влади, не надавши індивідуальної оцінки характеру обтяження та його фактичного впливу на право реєстрації ОСОБА_2 у житлі матері, застосував загальну норму без урахування її сутнісного змісту. Такий підхід суперечить принципу правової визначеності, веде до формального, а не змістовного застосування права та порушує належний баланс між інтересами держави і правами особи.
Таким чином, з аналізу правових норм, характеру обтяження у вигляді арешту, співвідношення положень спеціального законодавства з конституційними гарантіями, а також практики Верховного Суду та принципу верховенства права, суд доходить висновку, що наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження частини майна (1/5 квартири), яке застосовано щодо третьої особи ( ОСОБА_14 ), не є тією обставиною, яка об`єктивно унеможливлює реалізацію права на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у квартирі, 1/5 якої належить її матері (позивачці) на праві спільної часткової власності та стосовно якої не застосовано обтяження.
Формальне покликання співвідповідача на положення закону без урахування фактичного змісту обтяження, його впливу на право користування майном та без надання обґрунтованої оцінки обставинам справи, свідчить про надмірне втручання у конституційні права доньки позивачки, яке зумовило порушення її права на реєстрацію місця проживання та суттєво обмежило здійснення інших соціальних, економічних та політичних її прав, які підлягають безумовному захисту. 
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Ураховуючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами, характер поведінки співвідповідача, суд уважає, що заявлена позовна вимога немайнового характеру підлягає задоволенню у такий належний спосіб: визнати протиправною відмову співвідповідача у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає таке.
Повноваження співвідповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо реєстрації місця проживання за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Верховний Суд у постанові від 10.05.2024 у справі №580/3690/23 дійшов висновку, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
Ураховуючи предмет спору та обставини цієї справи, суд висновує, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивачки, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки, є зобов`язання співвідповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний висновок корелюється із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №440/2600/19.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав, незалежно від формулювання позовних вимог, зазначених у позовній заяві.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується таким.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Приписами ч. 1 ст. 139 КАС України регламентовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду з цим позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Отже, понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 291, 293, 295-297 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Виконавчого комітету Шептицької міської ради, Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною відмову Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
3. Зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Шептицької міської ради судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивачка – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), яка діє в інтересах ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач – Виконавчий комітет Шептицької міської ради (місцезнаходження: пр. Шевченка, буд. 19, м. Шептицький, Львівська область ЄДРПОУ 04055920).
Співвідповідач - Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Шептицької міської ради (місцезнаходження: вул. Сокальська 1, каб. 31, 32 (5-й поверх), м. Шептицький, Львівська область, 80105).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна