Номер провадження: 22-ц/813/328/26 
Справа № 523/9224/22
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 року          м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»
представник позивача – Байрамов Олександр Володимирович
відповідач – ОСОБА_1 
представник відповідача – Татар Валентина Григорівна
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Татар Валентини Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Малиновського О.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
12.08.2022 до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя.
Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 07 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке згодом змінило назву на АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №2008/35-19/007, відповідно до якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 56950,00 доларів США у тимчасове користування зі сплатою 12.25 відсотків річних та порядком повернення кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 06 лютого 2026 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та Банком укладено договір іпотеки від 07 лютого 2008 року, за яким іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передала в іпотеку іпотекодержателю (АКБ СР «Укрсоцбанк») у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2008/35-19/007 від 07 лютого 2008 року, майнові права на незакінчену будівництвом двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На запит до Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачем було отримано розширений витяг від 22.07.2022 року, за яким стало відомо що ОСОБА_1 оформила право власності на предмет іпотеки, який було введено в експлуатацію, проте в порушення п.2.1.9 договору про іпотеку не повідомила позивача про проведені дії та не уклала договір про внесення змін, що передбачено п. 1.9 договору. Наразі позивач позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за кредитним договором, оскільки збудована нерухомість, майнові права на яку є предметом іпотеки не була передана в іпотеку. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
Представник відповідача – адвокат Татар В.Г. у внесеній до суду заяві про перегляд заочного рішення у даній справі просила відмовити у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску позивачем строку на звернення до суду, який слід відраховувати, на її думку, з 28.03.2016р., тобто з часу набуття відповідачкою право власності на квартиру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя було задоволено. 
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони підписавши іпотечний договір, який направлений на забезпечення виконання кредитного договору, визначились відносно всіх істотних умов, проте відповідач (іпотекодавець), в порушення положень договору іпотеки, ввела об`єкт нерухомості в експлуатації, зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки не повідомив іпотекодержателя, не уклавши з ним додаткової угоди, чим порушила умови договору про іпотеку (пункт 2.1.9) та права іпотекодержателя на задоволення вимог у випадку порушення основного зобов`язання.
Наведені обставини свідчать, що позивач користуючись положеннями закону та договору набув права щодо дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, проте після реєстрації та оформлення права власності за відповідачем, змінився правовий статус майна відносно якого, як окремої нерухомої одиниці, не було вирішено питання щодо внесення відомостей до реєстру як об`єкту іпотеки, що унеможливлює реалізувати позивачем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя відмовити.
Скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
В обґрунтування скаржник зазначає, що вимога про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна пов`язана з майновим інтересом, що свідчить про її майновий характер. Отже, позов про визнання права іпотекодержателя необхідно розглядати саме як вимогу майнового характеру, оскільки, визнавши за собою таке право, іпотекодержатель набуває легітимного очікування успішної реалізації своєї можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов?язанням, забезпеченим іпотекою. У разі подання такого позову судовий збір сплачується з огляду на вартість предмета іпотеки, визначену в договорі іпотеки, за ставкою, передбаченою законом для вимог майнового характеру. 
Також скаржник вказує, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 отримала право власності на вказане майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 28.03.2016. Тому вважає, що відповідач має право ставити питання про сплив строку позовної давнини, тому що основні зобов`язання по виплаті кредиту були задоволенні позивачем шляхом отримання нотаріального напису та рішення суду задовго до отримання відповідачем ОСОБА_4 право власності на спірне майно.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, сторона позивача просила суд розглянути справу без їхньої участі, що у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»(кредитор), яке змінило назву на «Сенс Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір кредиту №2008/35-19/007, відповідно до якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 56950,00 доларів США у тимчасове користування зі сплатою 12.25 відсотків річних та порядком повернення кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 06 лютого 2026 року( п.1.1 договору).
Відповідно до п. 1.1.1. договору кредиту, позичальник зобов`язалась погашати кредит щомісячно, що становлено вказаним пунктом договорів кредиту та, відповідно до графіку, встановленому вказаним договором кредиту, сплачувати проценти та комісії в строки, встановлені договором.
Пунктом 1.2. кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування інвестування житла, двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , відповідно до договору № 1-103Р/27 резервування приміщення від 18 грудня 2007 року між позичальником та ТОВ «Альянс- Висотбуд».
Пунктом 1.3. та 1.3.1. кредитного договору визначено, що кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку майнові права на незакінчене будівництвом нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , з інженерними спорудами, що належить позичальнику на підставі договору визначеного п.1.2 договору, заставною вартістю 338 350,00 гривень.
28.11.2012 між ПАТ «Укрсоцбанк» та Відповідачкою був укладений Договір про внесення змін до Договору кредиту №2008/35-19/007 від 07 лютого 2008 року.
Згідно п.1.1. Договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 56950,00 доларів США зі тою 12,78% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених цим Договором.
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки від 07.02.2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторією Вячеславівною, реєстровий №208.
Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки встановлено, що ОСОБА_1 (іпотекодавець) передає в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (іпотекодержателю) у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором №2008/35-19/007 від 07 лютого 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем: майнові права на незакінчену будівництвом двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідно до пункту 1.9 договору іпотеки сторони погодили, що після введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Укладений договір про внесення змін є підставою для внесення заборони відчуження предмету іпотеки.
Відповідно до пункту 2.1.9 іпотекодавець зобов`язаний до завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна зазначеного в п.1.1 договору, а також до оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього протягом трьох робочих днів після оформлення та реєстрації права власності на нерухоме майно, укласти з іпотекодержателем договір про внесення змін, зазначений в пункті 1.9 договору.
Пунктом 3.1 договору визначено, що у разі порушення іпотекодавцем умов визначених п.п.2.1.1-2.1.9 договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному п.2.4.4 договору.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.02.2023року, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Відомості про реєстрацію були внесені до єдиного реєстру 28.03.2016р. на підставі наступних документів: договір резервування приміщення, серія та номер: 1-103Р/27, виданий 18.12.2007, видавник: ТОВ «АЛЬЯНС-ВИСОТБУД»; договір комісії, серія та номер: Б-100/2007, виданий 18.12.2007, видавник: ТОВ «АЛЬЯНС-ТРЕЙД»; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 98, виданий 22.12.2015, видавник: ТОВ «АЛЬЯНС-ВИСОТБУД»; довідка, серія та номер: бн, виданий 22.12.2015, видавник: ТОВ «АЛЬЯНС-ВИСОТБУД»; витяг, серія та номер: бн, виданий 22.12.2015, видавник: ТОВ «АЛЬЯНС-ВИСОТБУД»; розпорядження, серія та номер: 118р, виданий 08.02.2016, видавник: Суворовська РА ОМР; акт погашення цільових облігацій, серія та номер: б/н, виданий 22.12.2015 ТОВ «АЛЬЯНС-ВИСОТБУД». З актуальної інформації про державну реєстрацію іпотеки, вбачається, що 07.02.2008р. зареєстровано іпотечний договір виданий 07.02.2008р., предмет іпотеки майнові права на незакінчену квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . (номер запису про іпотеку№ 33971499).
Внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за передавальним актом від 15.10.2019 є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019р. На підставі зазначених документів правонаступником Акціонерної товариства «Укрсоцбанк» є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке згідно протоколу №2/2022 позачергових загальних зборів змінило назву на АТ « Сенс Банк».
Задовольняючи позов, суд виходив з факту того, що сторони підписавши іпотечний договір, який направлений на забезпечення виконання кредитного договору, визначились відносно всіх істотних умов, проте відповідач (іпотекодавець), в порушення положень договору іпотеки, ввела об`єкт нерухомості в експлуатації, зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки не повідомив іпотекодержателя, не уклавши з ним додаткової угоди, чим порушила умови договору про іпотеку (пункт 2.1.9) та права іпотекодержателя на задоволення вимог у випадку порушення основного зобов`язання
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом, або суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
При вирішенні спору суд враховує, що правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління.
Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотека є видом застави, яка своєю чергою є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) передбачало, що предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.
Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.
Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.
Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування» є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Так зокрема, п.2 ст. 592 ЦК України, визначено, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у випадках, встановлених законом або договором. Пунктом 3.1 договору про іпотеку визначено, право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення умов визначених п.п.2.1.1-2.1.9 договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному п.2.4.4 договору.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сторони підписавши іпотечний договір, який направлений на забезпечення виконання кредитного договору, визначились відносно всіх істотних умов, проте відповідач (іпотекодавець), в порушення положень договору іпотеки, ввела об`єкт нерухомості в експлуатації, зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки не повідомив іпотекодержателя, не уклавши з ним додаткової угоди, чим порушила умови договору про іпотеку (пункт 2.1.9) та права іпотекодержателя на задоволення вимог у випадку порушення основного зобов`язання.
Наведені обставини свідчать, що позивач користуючись положеннями закону та договору набув права щодо дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, проте після реєстрації та оформлення права власності за відповідачем, змінився правовий статус майна відносно якого, як окремої нерухомої одиниці, не було вирішено питання щодо внесення відомостей до реєстру як об`єкту іпотеки, що унеможливлює реалізувати позивачем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» державній реєстрації підлягає обтяження нерухомого майна іпотекою.
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іпотека є речовим правом, похідним від права власності, яке підлягає державній реєстрації. Однак Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відносить іпотеку не до обтяжень, а до інших речових прав.
Так, згідно з ч. 1 ст. 4 цього Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, а саме:
1) право власності на нерухоме майно;
2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;
3) інші речові права відповідно до закон;
4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Посилання скаржника на те, що вимога про визнання права іпотекодержателя щодо іпотечного майна пов`язана з майновим інтересом і, відповідно, має майновий характер (а не немайновий, як стверджує позивач), колегія суддів вважає обґрунтованим, однак зазначає наступне.
При зверненні з позовом до суду позивач дійсно вказав щодо немайнового характеру спору, проте сплатив судовий збір як за позовну вимогу майнового характеру, що підтверджується квитанціями в матеріалах справи (а.с. 1,2).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що спір, ініційований позивачем у цій справі, спрямований на захист його майнового інтересу, вимога про визнання права іпотекодержателя ґрунтується на наявності такого інтересу, що виник на підставі договору іпотеки. Згідно з таким договором іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який має вартісну оцінку, а отже вказаний спір має майновий характер.
Крім того, колегія суддів акцентує увагу, що дані доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті справи та не можуть слугувати підставою для скасування вірного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом першої інстанції наслідків пропуску позовної давності, колегія суддів не вважає обґрунтованими та зазначає наступне.
Так, статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України.
Частиною п`ятою ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Суд приймає до уваги висновок, сформульований Європейським судом з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
В силу ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до вимог ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор-прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Відповідно до п.п.1.9, п.п.2.1.9 договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів повідомити іпотекодержателя майнових прав, про введення об`єкту в експлуатації та набуття права власності.
Аналіз зазначеного положення договору дає підстави для висновку, що момент відліку строку позовної давності сторони договору пов`язали з обов`язком ОСОБА_1 повідомити іпотекодержателя АКБСР «Укрсоцбанк» про потребу в укладенні додаткової угоди після оформлення та реєстрації права власності іпотекодавцем на спірну квартиру.
Оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження факту звернення ним до іпотекодержателя з повідомленням про потребу в укладенні додаткової угоди у триденний строк, то суд дійшов висновку про те, що не розпочався перебіг строку позовної давності.
Зважаючи на норми права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини та з урахуванням зобов`язань, які прийняла на себе ОСОБА_1 , як іпотекодавець, слід дійти висновку про те, що остання вочевидь діючи недобросовісно, в порушення норм закону та умов договору не виконав взяті на себе зобов`язання не повідомила іпотекодержателя про прийняття об`єкту іпотеки до експлуатації.
Як встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції та зворотного не спростовано відповідачкою, позивач про порушення свого права дізнався в червні 2022 року через отримання розширеного витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а отже у встановлений законом строк (ст. 257 ЦК України) звернувся до суду за захистом свого порушеного права, яке підлягає захисту.
Посилання скаржника на те, що строк позовної давності слід відрахувати з дати набуття ОСОБА_1 права власності на об`єкт іпотеки (28.03.2016р.) не заслуговують на увагу, оскільки таке не підтверджує обізнаність АТ «Сенс Банк» про порушення їх прав за договором іпотеки саме з вказаної дати, а лише підтверджує недобросовісне ставлення ОСОБА_1 до прийнятих на себе зобов`язань за договором про сповіщення іпотекодержателя про здачу будинку в експлуатацію та реєстрацію за собою права власності на квартиру.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу адвоката Татар Валентини Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді          В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко