ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

03.03.2026 Справа №905/31/26 
Господарський суд Донецької області у складі:
судді Фурсової С.М. 
за участю секретаря судового засідання Ревенко Д.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 )

до Приватного підприємства «Велс» (84301, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Паркова, будинок №10-А; код ЄДРПОУ 24468794)

про визнання трудових відносин припиненими 

за участю:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

Р У Х С П Р А В И

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного підприємства «Велс» з вимогами визнати припиненими трудові відносини між Приватним підприємством «ВЕЛС» (код ЄДРПОУ 24468794) та директором ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 24 квітня 2025 року з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та зобов`язати Краматорську міську раду (код ЄДРПОУ 24812116) внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань шляхом виключення з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у графі «ПІБ керівника юридичної особи» та у графі «ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи Приватного підприємства «ВЕЛС» (код ЄДРПОУ 24468794).
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено заявнику процесуальний строк для усунення недоліків, шляхом надання суду:
- доказів доплати судового збору в розмірі 2 662,40 гривень за реквізитами Господарського суду Донецької області;
- обґрунтованого клопотання про залучення до участі у справі третьої особи з урахуванням заявлених до Краматорської міської ради позовних вимог.
Від позивача 30.01.2026 отримано заяву про усунення недоліків шляхом подання уточненої позовної заяви, згідно якої просить визнати припиненими трудові відносини між Приватним підприємством «ВЕЛС» (код ЄДРПОУ 24468794) та директором ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 24 квітня 2025 року з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як директор (одноосібний виконавчий орган) відповідача позбавлений можливості припинити трудові відносини з підприємством, оскільки єдиний учасник (засновник) підприємства помер, у зв`язку з чим позивач просить визнати трудові відносини з відповідачем припиненими.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 05.02.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.02.2026. Також, даною ухвалою встановлено процесуальні строки на подання заяв по суті справи, доказів.
У судове засідання 24.02.2026 учасники справи не з`явились, по дату та час розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином.
Враховуючи, що процесуальний строк на подання заяв по суті справи сплинув, судом здійснено усі можливі та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, ухвалою суду від 24.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2026.
25.02.2026 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.03.2026 року о 12:00 год., в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, у задоволенні якого ухвалою суду від 27.02.2026 було відмовлено.
У судове засідання 03.03.2026 учасники справи не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Копія ухвали від 05.02.2026, надіслана на поштову адресу відповідача повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній».
Частинами третьою та сьомою статті 120 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) передбачено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень визначений статтею 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку – суду.
Господарським процесуальним кодексом України не передбачено обов`язку суду повторно направляти на адреси учасників справи процесуальні документи, які раніше вже повернулись до суду з відміткою про неможливість вручення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.08.2021 у справі № 914/1191/20, від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 19.12.2022 у справі № 910/1730/22.
Факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду, у тому числі, у зв`язку з відсутністю адресата, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком невнесення особою актуальних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зокрема, для отримання поштових відправлень.
Таким чином, судом вжито всі необхідні та можливі заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи, тож відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про наявність даного спору.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в інший спосіб своєї позиції на довів.
Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).
З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті. 
Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд – 

В С Т А Н О В И В

18.11.1996 було створено Приватне підприємство «Велс» (код ЄДРПОУ 24468794) (надалі Відповідач, Підприємство) про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було вчинено запис №1270120000001414 від 18.11.1996.
Відповідно до п. 5.1 Статуту Приватного підприємства «Велс» управління Підприємством здійснює його власник, який без довіреності діє від імені Підприємства, укладає договори, здійснює найм і звільнення працівників, встановлює розподіл обов`язків між ними і визначає обсяг їх відповідальності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки, видає накази і дає вказівки обов`язкові для працівників Підприємства, вчиняє інші дії у відповідності з діючим законодавством України та цим Статутом.
У п. 5.2 Статуту зазначено, що власник Підприємства реалізує свої права з управління Підприємством безпосередньо або через іншу уповноважену ним особу – керівника Підприємства (директора).
Відповідно до наказу №1/10-2 від 01.08.1999 ОСОБА_1 була призначена на посаду директора Приватного підприємства «Велс».
Вказане підтверджується і відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Статутом Приватного підприємства «Велс» визначено, що Підприємство є приватним підприємством, заснованим на приватній власності ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 10 квітня 1198 року, ОДЦ м.Краматорська: зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , телефон НОМЕР_3 , метою якого є задоволення потреб населення в його продукції, роботах і послугах.
Як вказує позивач, Приватне підприємство «Велс» тривалий час не здійснює господарську діяльність, не отримує прибутку. При цьому заявниця залишалась обіймати посаду директора даного підприємства. Після повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 прийняла для себе рішення звільнитись з посади керівника ПП«Велс», у зв`язку з чим намагалась зв`язатися із засновником Підприємства - ОСОБА_2 .
Від родичів ОСОБА_2 позивачу стало відомо, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 01.07.2022.
Протягом 2023, 2024 років ОСОБА_1 намагалась з`ясувати чи є спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , які прийняли спадщину, зокрема в частині Підприємства відповідача, та могли прийняти рішення про її звільнення з посади директора.
Однак, за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про засновника Підприємства змінено не було.
Додатково, до нотаріальних контор міста Краматорська представником позивача були скеровані адвокатські запити щодо отримання інформації про спадкоємців засновника Приватного підприємства «Велс» та чи здійснили вони дії щодо отримання , оформлення спадщини.
Згідно відповіді Третьої держаної Краматорської нотаріальної контори №438/01-10 від 03.10.2024 представнику позивача було відмовлено в наданні відповідної інформації. 
ОСОБА_1 скерувала заяву про звільнення за власним бажанням на юридичну адресу Приватного підприємства «Велс», якою просила звільнити її з посади директора Підприємства. Відповідно до наведеної вище заяви, позивач просила звільнити її з посади директора з 24.04.2025 за власним бажанням в порядку ст.38 КЗпП України.
Дана заява була відправлена засобами поштового зв`язку «Укрпошта». Лист із заявою про звільнення 22.04.2025 був повернутий позивачу, як не отриманий відповідачем. Докази відправлення та повернення листа додано до позовної заяви.
Станом на час звернення до суду ОСОБА_1 не звільнено, відомості про неї, як директора ПП «Велс» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено.
З урахуванням цього, позивач вважає, що вжила всіх можливих дій досудового врегулювання питання свого звільнення, оскільки відповідно до положень існуючого статуту ПП «Велс», розділу 5, рішення щодо керівництва підприємством здійснює його засновник. Іншого порядку звільнення керівника підприємства чинний Статут підприємства не визначає.
Вказане слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Щодо підсудності.
Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи касаційну скаргу у справі №448/362/22, постановила, що спір про припинення трудових відносин директора товариства з обмеженою відповідальністю із цим товариством і про зобов`язання внести відповідні зміни до Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань належить до юрисдикції господарського суду.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 14 червня 2023 року у справі №448/362/22 зроблено правовий висновок про те, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України).
За змістом цього припису перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, і охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду.

Щодо правової природи приватного підприємства.
Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 цього ж Кодексу в редакції чинній на момент спірних правовідносин).
Частиною першою статті 63 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачена класифікація підприємств за ознакою форми власності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2019 у справі №917/1338/18 (провадження №12-23гс19) погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №917/1887/17, що характеристика юридичної особи, як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.
Отже, приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.
Разом із цим за ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку із чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника.
Відповідно до частини першої статті 84 Цивільного кодексу України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.
Встановлення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство, а саме, що приватне підприємство є господарським товариством (зокрема, товариством з обмеженою або додатковою відповідальністю) або кооперативом (зокрема, сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням), у кожному конкретному випадку зумовлюватиме застосування до спірних правовідносин відповідного законодавства (чинного на момент спірних правовідносин), зокрема законів України «Про господарські товариства», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», «Про кооперацію», «Про сільськогосподарську кооперацію».

Для визначення правової природи Приватного підприємства «Велс» господарський суд використовує підхід, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові №916/2813/18 від 29.06.2021.
Зокрема, господарським судом встановлено, що предметом діяльності підприємства, відповідно до положень статуту та з урахуванням видів діяльності за КВЕДами 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг, 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, тощо. 
Статутом Приватного підприємства «Велс» визначено, що Підприємство є приватним підприємством, заснованим на приватній власності ОСОБА_2 . 
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником/учасником і кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи (ПП «Велс») є ОСОБА_2 , відсоток частки статутного капіталу або відсоток права голосу: 100%.
Відповідно до п. 5.1 Статуту Приватного підприємства «Велс» управління Підприємством здійснює його власник, який без довіреності діє від імені Підприємства, укладає договори, здійснює найм і звільнення працівників, встановлює розподіл обов`язків між ними і визначає обсяг їх відповідальності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки, видає накази і дає вказівки обов`язкові для працівників Підприємства, вчиняє інші дії у відповідності з діючим законодавством України та цим Статутом.
Судом не встановлено наявності в Статуті положень, які передбачають, що один член підприємства має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, а також що його учасники несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства.
Приватне підприємство не випускає акції, а тому воно не може бути акціонерним товариством. Згідно із частиною третьою статті 96 Цивільного кодексу України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.
Отже, за загальним правилом учасники (засновники) не несуть відповідальності за зобов`язаннями приватного підприємства (якщо інше не встановлено статутом). У такому випадку приватне підприємство не є повним або командитним товариством чи товариством з додатковою відповідальністю, а відповідно до статті 84 Цивільного кодексу України в чинній редакції, яка встановлює вичерпний перелік підприємницьких товариств, таке підприємство може бути лише товариством з обмеженою відповідальністю або виробничим кооперативом (сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням).
Визначальною ознакою кооперативу є те, що один член кооперативу має лише один голос у вищому органі (абзац четвертий статті 4 Закону України «Про кооперацію», абзац перший частини третьої статті 4 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію»), з можливістю мати у певних випадках додаткову кількість голосів (абзац другий частини третьої статті 4 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію»). Отже, оскільки статутом приватного підприємства не встановлено, що один член (засновник, учасник) має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, то приватне підприємство не є кооперативом.
У зв`язку із цим господарський суд дійшов висновку, що Приватне підприємство «Велс» за своєю правовою природою є товариством з обмеженою відповідальністю.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові №916/2813/18 від 29.06.2021 враховує, що в Державному класифікаторі України ДК 002:2004 «Класифікація організаційно-правових форм господарювання», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 №97 (далі - Класифікатор), приватне підприємство поіменовано окремою організаційно-правовою формою господарювання, однак вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абзацу другого розділу 1 (Вступ) Класифікатора об`єктом класифікації є, зокрема, визначені чинним законодавством організаційно-правові форми юридичних осіб. Тобто Класифікатор самостійно не визначає організаційно-правові форми юридичних осіб, а лише містить їх систематизований виклад, який має бути заснований на формах, визначених законодавством.

По суті заявлених позовних вимог.
Положеннями частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України). Об`єктом судового захисту відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Як встановлено судом, спір у справі виник у зв`язку з порушенням відповідачем права позивача на звільнення з посади директора Приватного підприємства «Велс» за власним бажанням на підставі поданої заяви.
Відповідно до положень частини 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 Кодексу законів про працю України).
Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (речення перше частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України ).
Однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (пункт 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України), зокрема розірвання з цієї ініціативи трудового договору, укладеного на невизначений строк (стаття 38 Кодексу законів про працю України).
Однак правове регулювання припинення повноважень виконавчого органу товариства (директора), чи члена цього органу, якщо останній є колегіальним (дирекцією), з його власної ініціативи відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника, який не є виконавчим органом товариства або членом цього органу.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь в управлінні ним шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на їхнє прийняття органу можуть мати наслідки і для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні, тобто пов`язані з управлінням товариством (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №510/456/17, від 8 листопада 2019 року у справі №667/1/16, від 4 лютого 2020 року у справі №915/540/16 (пункт 34), від 19 лютого 2020 року у справі №145/166/18 (пункт 53), від 12 січня 2021 року у справі №127/21764/17).
Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу України). Органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган (частина перша Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь в управлінні ним шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним (абзац четвертий пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 у справі №1-2/2010).
Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства (частина перша статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).
Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб (речення перше частини другої статті 99 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що позивач є одноосібним виконавчим органом товариства (директором), який згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наділений правом вчиняти дії від імені товариства.
Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частини перша та третя статті 38 Кодексу законів про працю України).
Порядок скликання загальних зборів учасників товариства визначений статтею 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»
Водночас відповідно до положень частини 1 статті 37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. До товариства з одним учасником не застосовуються положення статей 32 - 36 цього Закону, а інші положення цього Закону застосовуються з урахуванням положень частини першої цієї статті.
Як було зазначено вище, за до п. 5.1 Статуту Приватного підприємства «Велс» управління Підприємством здійснює його власник, який без довіреності діє від імені Підприємства, укладає договори, здійснює найм і звільнення працівників, встановлює розподіл обов`язків між ними і визначає обсяг їх відповідальності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки, видає накази і дає вказівки обов`язкові для працівників Підприємства, вчиняє інші дії у відповідності з діючим законодавством України та цим Статутом.
У п. 5.2 Статуту зазначено, що власник Підприємства реалізує свої права з управління Підприємством безпосередньо або через іншу уповноважену ним особу – керівника Підприємства (директора).

Суд, в межах розгляду даної справи, має дослідити порядок реалізації права на звільнення з посади директора Приватного підприємства «Велс» з урахуванням суб`єктного складу учасників підприємства та положень статуту підприємства.
Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону. Такі висновки наведені в пунктах 43-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №909/337/19.
Водночас у пунктах 56-58 постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду частково погодилась з висновком суду апеляційної інстанції стосовно можливості врегулювання положеннями статутів як нормативними актами порядку прийняття рішень за відсутності відповідного законодавчого регулювання, а також зауважила, що статут є актом, у якому закріплені локальні норми матеріального права, що врегульовують відносини, зокрема, стосовно управління юридичною особою. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на приписи частини першої статті 8 Цивільного кодексу України.
Виходячи з положень Статуту ПП «Велс» директор підприємства призначається та звільняється з посади наказом засновника підприємства.
Отже, саме до компетенції засновника Приватного підприємства «Велс» - ОСОБА_2 , з урахуванням положень Статуту підприємства, належить вирішення питання звільнення з посади директора підприємства.
Однак, згідно Свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 01.07.2022, останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про засновника Підприємства змінено не було.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року №8-рп/2002).
Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в господарському суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду.
У судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18).

Позивач з метою захисту своїх прав просить визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Велс» у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП.
За приписами ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є припинення правовідношення.
Суд зазначає, що припинення трудових відносин певною датою у минулому по суті зводиться до встановлення факту припинення цих правовідносин з відповідної дати без прийняття загальними зборами товариства відповідного рішення.
Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 №127/27466/20 акцентує увагу на тому, що звільнення посадової особи товариства певним чином ускладнює процес розірвання трудових відносин, адже директор товариства є не лише найманим працівником юридичної особи, а й виконує функції щодо управління нею. Порядок призначення та звільнення директора суттєво відрізняється від порядку, установленого для інших працівників, оскільки керівник є одноосібним виконавчим органом або входить до складу виконавчого органу юридичної особи, якщо це передбачено статутом товариства.
Оскільки товариство не укладало з позивачем трудового договору (контракту), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що між ним та товариством не виникав спір стосовно припинення такого правочину. Відтак неправильними є застосування у спірних правовідносинах норм КЗпП України, зокрема статті 38 цього Кодексу, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Водночас в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.
Отже, позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством. 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду про застосування в подібних правовідносинах положень законодавства про працю, зокрема, статті 38 КЗпП України, викладених у постановах від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18, від 17.03.2021 у справі № 761/40378/18 та від 19.01.2022 у справі № 911/719/21, зокрема, в частині тверджень про те, що відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні, а також про те, що визначальним при вирішенні справ цієї категорії є не перевірка дотримання керівником юридичної особи порядку скликання загальних зборів учасників товариства, а волевиявлення працівника на звільнення з роботи та дотримання ним процедури звільнення, передбаченої частиною першою статті 38 КЗпП України.
Також у вказаній постанові Верховного Суду зазначається, що за відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника з метою захисту своїх прав він може звернутися до суду, однак, належним та ефективним способом захисту його прав та законних інтересів у такому випадку буде не вимога про визнання трудових відносин припиненими (визначення юридичного факту), про що йдеться у постановах КЦС ВС від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 та від 17.03.2021 у справі №761/40378/18, а вимога припинити такі трудові відносини за рішенням суду, які (трудові відносини) будуть припинені саме з дати набрання судовим рішенням законної сили, адже констатація ретроспективно припинення трудових відносин певною датою у минулому, зокрема через два тижні після написання / подання заяви про звільнення, по суті зводиться до встановлення факту припинення цих правовідносин з відповідної дати без прийняття загальними зборами товариства відповідного рішення.

Отже, у даному випадку права позивача підлягають захисту шляхом припинення повноважень на майбутнє, що відповідає способу захисту, передбаченому п.7 ч.2 ст.16 ЦК України.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Велс» у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ст.38 КзПП з 24 квітня 2025 року підлягає частковому задоволенню.

Щодо внесення відповідних даних до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Згідно з п.13 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» до Єдиного державного реєстру підлягають внесенню відомості про юридичну особу, зокрема відомості про керівника юридичної особи.
Частиною 1 ст. 25 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації, або судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України Про виконавче провадження, щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом; припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію.
Отже, відповідно до зазначених норм на підставі рішення суду, що набрало законної сили, можливо внести зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі.
Ураховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.

Судовий збір у сумі 2 662,40 гривень покладається на відповідача згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд 

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Велс» про визнання припиненими трудові відносини на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 24 квітня 2025 року з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - задовольнити частково.

Визнати припиненими трудові відносини між Приватним підприємством «Велс» (84301, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Паркова, будинок №10-А; код ЄДРПОУ 24468794) та директором Андреєвою Мариною Віталіївною ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Стягнути з Приватного підприємства «Велс» (84301, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Паркова, будинок №10-А; код ЄДРПОУ 24468794) на користь  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 662,40 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Згідно із статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

У судовому засіданні 03.03.2026 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 05.03.2026.

Позивач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Відповідач: Приватне підприємство «Велс» (84301, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Паркова, будинок №10-А; код ЄДРПОУ 24468794)

Суддя С.М. Фурсова