Номер провадження: 22-ц/813/3187/26 
Справа № 501/3770/22
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 12 травня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Самодурова Н.В., звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» (далі ТОВ «Транс–Сервіс») в якому просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 806 051, 15 грн., а також 3% від простроченої суми за період з 30.03.2021 по дату ухвалення рішення суду, що на день звернення з позовом до суду становить 41936,74 грн., інфляційні нарахування від простроченої суми за період з 30.03.2021 по дату ухвалення рішення суду, що станом на день звернення з позовом до суду становить 265 417,36 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.03.2021 він помилково перерахував на банківський рахунок ТОВ «Транс–Сервіс» грошові кошти в розмірі 806051,15 грн., зазначивши в платіжному документі їх цільове призначення як «безвідсоткова зворотна фінансова допомога від засновника ТОВ «Транс–Сервіс» згідно з договором б/н від 30.02.2021». Цей факт підтверджується квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» від 30.03.2021, а також платіжними дорученнями АК «ОТП Банк» та АТ «Райфайзен Банк Аваль». 26 квітня 2021 року ТОВ «Транс–Сервіс» повідомило позивача про надходження грошових коштів від ОСОБА_1 .. Позивач зазначає, що не є засновником ТОВ «Транс–Сервіс», а договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги між ним та відповідачем не укладався. Також позивач звертає увагу на те, що 13 серпня 2021 року, у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_3 , ТОВ «Транс–Сервіс» повідомило, що від ОСОБА_1 надійшли грошові кошти в загальному розмірі 806051,15 грн., які обліковуються як розрахунки за іншими операціями. Підприємство вказало, що цільове призначення цих коштів зазначене як безвідсоткова фінансова допомога від засновника, однак позивач не є засновником ТОВ «Транс–Сервіс», підприємство не потребувало залучення додаткових коштів і при цьому отримані кошти не повернуло. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, позивач ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «Транс–Сервіс» претензію про повернення грошових коштів, набутими відповідачем без достатніх правових підстав, у якій просив повернути зазначену суму протягом 30 днів з моменту отримання претензії. Надсилання претензії підтверджується описом вкладення до поштового відправлення та накладною ПАТ «Укрпошта» від 28.12.2021 року.
Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 12 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 ) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів – задоволено частково.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» (ЄДРПОУ 21001601) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 3% річних у розмірі 34980,41 грн., інфляційні нарахування у розмірі 191034,12 грн.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» (ЄДРПОУ 21001601) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2260,14 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 12 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Тобто рішення суду фактично оскаржується в частині задоволених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 34 980,41 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 191 034,12 грн з грошової суми 806 051,15 грн., яка безпідставно набута відповідачем 30.03.2021 року і до дня її фактичного повернення 08.09.2022 року. В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати за період з 30.03.2021 року до 08.09.2022 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем повернуто помилково переархвані позивачем на рахунок відповідача кошти у повному обсязі ще до звернення позивача з відповідним позовом до суду. При цьому доказів про вручення відповідачу досудової вимоги про повернення коштів, позивачем не надано.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 , у судове засідання, призначене на 24.02.2026 року на 14:30 год. не з`явилися, про причини не явки не повідомили, будь-яких заяв з повідомленням про причини не явки, про відкладення судового засідання або про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку не подавали.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача-апелянта Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» адвокат Розенбойм Ю.О. не заперечував проти розгляду справи без пристуності в судовому засіданні позивача та третьої особи.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Також слід звернути увагу, що справа розглядається в судах з грудня 2022 року, а в апеляційному суді з червня 2025 року, що перевищує розумний строк розгляду справи відповідно до статей 210 та 371 ЦПК України.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов частково, стягуючи з товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 34 980,41 грн., інфляційні нарахування у розмірі 191 034,12 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог про стягнення передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України виплат за користування грошовими коштами, отриманими без достатньої правової підстави (помилково зарахованих на рахунок) за період з часу їх зарахування еа розрахунковий рахунок набувача і до дня їх повернення потерпілому.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:
- 30.03.2021 ОСОБА_1 помилково перерахував на рахунок ТОВ «Транс–Сервіс» грошові кошти в розмірі 806 051,15 грн., зазначивши призначення як «безвідсоткова зворотна фінансова допомога від засновника згідно з договором б/н від 30.02.2021 року», що підтверджується квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» від 30.03.2021 року, а також платіжними дорученнями АК «ОТП Банк» та АТ «Райфайзен Банк Аваль» (а.с.16–19);
- 26.04.2021 року ТОВ «Транс–Сервіс» повідомило позивача про надходження коштів від нього (а.с.20);
- 13.08.2021 року ТОВ «Транс–Сервіс» у відповідь на адвокатський запит визнало факт надходження коштів, однак зазначило, що позивач не є засновником, а підприємство не потребувало залучення додаткових коштів і не повернуло їх (а.с.21–24);
- 28.12.2021 року позивач направив ТОВ «Транс–Сервіс» претензію з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 806 051,15 грн. у 30-денний строк з моменту її отримання; факт направлення підтверджується описом вкладення та накладною ПАТ «Укрпошта» (а.с.26–27);
- у вересні 2022 року відповідач ТОВ «Транс–Сервіс» повернув ОСОБА_1 грошові кошти у загальній сумі 806 051,15 грн частинами: 02.09.2022 року — 5 000,00 грн.; 07.09.2022 року — 402 051,15 грн.; 08.09.2022 року — 399 000,00 грн. (а.с.72);
- 28.12.2022 року звернувся до суду і просив суд стягнути з відповідача безпідставно набути грошові кошти у розмірі 806 051,15 грн., 3% річних — 41 936,74 грн.; інфляційні нарахування — 265 417,36 грн. та судові витрати.
Колегія суддів виходить з такого.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У справі, яка переглядється в апеляційному порядку, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів 806 051,15 грн, що були одержані та збережені відповідачем без достатньої правової підстави, а також інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на дану суму грошових коштів, одержаних та збережених відповідачем без достатньої правової підстави. 
Обставини безпідставного набуття відповідачем коштів у зазначений сумі 806 051,15 грн. доведені позивачем і не заперечуються відповідачем.
Так, зокрема, суд встановив, що 30.03.2021 року позивач помилково перерахував на банківський рахунок ТОВ «Транс–Сервіс» грошові кошти в розмірі 806051,15 грн., зазначивши в платіжному документі їх цільове призначення як «безвідсоткова зворотна фінансова допомога від засновника ТОВ «Транс–Сервіс» згідно з договором б/н від 30.02.2021 року» хоча засновником даного товариства позивач ніколи не був та не є, а договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги між ним та відповідачем не укладався. 
Тобто грошові кошти у розмірі 806 051,15 грн. є безпідставно одержаним відповідачем майном у розумінні статті 1212 ЦК України.
Вказані гроші відповідач повернув позивачу в добровільному порядку у повному обсязі лише 08.09.2022 року. 
Таким чином, ці кошти знаходилися в користуванні відповідача з 30.03.2021 року по 08.09.2022 року. При цьому факт безпідставного набуття вказаних грошових коштів відповідачем підтверджується платіжними дорученнями АК «ОТП Банк» та АТ «Райфайзен Банк Аваль» і самим відповідачем не заперечується. 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанціі виснував, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів позивач має право на трьох процентів річних та інфляційні втрати за період прострочення на підставі статті 625 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Транс–Сервіс» зведені до того, що відповідачем не отримувалась досудова вимога позивача про повернення безпідставно отриманих коштів і що відповідач добровільно повернув ці кошти ще до звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Між тим, колегія суддів враховує, що правомірність стягнення з набувача на користь потерпілого, зокрема трьох процентів річних та інфляційних втрат за період безпідставного користування такими коштами відповідно до статті 625 ЦК України є усталеною в судовій практиці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17).
Що стосується перевірки правильності визначення початку періоду прострочення від моменту отримання грошових коштів відповідачем без належної правової підстави (30 беерзня 2021 року), як вважає позивач або з дати після спливу 7 денного строку від фактичного отримання досудової вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів, яка вказує відповідач, який звертає увагу при цьому, що не отримував такої досудової вимоги позивач і повернув кошти добровільно до звернення позивача до суду з цим позовом.
Колегія суддів звертає увагу на наступне.
Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.
Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що грошові кошти в сумі 806 051,15 грн. були перераховані позивачем на користь відповідача поза межами їхніх договірних відносин та були безпідставно отримані відповідачем на банківський рахунок 30 березня 2021 року, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок їх повернути згідно з нормами статті 1212 ЦК України.
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З огляду на це висновок суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем грошових коштів 30 березня 2021 року початком періоду прострочення має бути 31 березня 2021 року, закінченням – 07 вересня 2022 року, оскільки грошові кошти повернуто відповідачем лише 08 вересня 2022 року є обґрунтованим.
Слід зазачити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з початком (наступного дня після помилкового зарахування коштів на банківський рахнок набувача) та закіченням періоду прострочення (до дати, що передувала добровільному поверненню набувачем грошових коштів потерпілому) та вирахував суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та річних, які підлягають стягненню з відповідача. 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б об`єктивно перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі судом не встановлені, а їх наявність відповідачем належними і достатніми доказами не підтверджена.
Що стосується позиції відповідача-апелянта про те, що зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів виникає лише зі спливом строку досудової вимоги потерпілого про це, яка має бути фактично отримана набувачем, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно із частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.
Проте у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.
Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується.
Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року у праві № 910/3831/22, яка обґрунтовано застосована міським судом. 
Доводи апеляційної скарги доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення діючого законодавства, незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів та застосування вимог Закону.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс–Сервіс»- залишити без задоволення.
Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 12 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складе но: 11.03.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова