справа № 755/16168/24
головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
провадження № 22-ц/824/803/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а у разі продовження навчання до досягнення нею 23-х річного віку.
Позов обґрунтовано тим, що 11 липня 2015 року між ОСОБА_2 (прізвище до укладання шлюбу - ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 , укладений шлюб. Під час шлюбу народилася спільна донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх 12 місяців сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин у грудні 2023 року. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між сторонами постійно виникають сварки, свідками яких стає дитина і які тяжким чином впливають на психічний стан позивача і доньки, та кожен раз спричиняє позивачу і дитині душевні страждання. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у позивача та у сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами родини, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у справі № 761/190/24 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідач не бере участі у веденні домашнього господарства, не надає належної матеріальної допомоги сім`ї та дитині. На теперішній час сім`я позивача та відповідача розпалася. Донька проживає з позивачем і повністю перебуває на її утриманні. Наразі позивачка є самозайнятою особою фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з ЄДР та отримує дохід від своєї діяльності у розмірі 30 000 грн. Будь-яких інших джерел доходів позивач не має. Коштів звичайно недостатньо для належного і необхідного забезпечення та утримання як дитини, так і особистого проживання позивача. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, в додаткових витратах на спільну дитини участі не приймає. В житті дитини, в її вихованні та розвитку активної участі не приймає, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося, позивач змушена звертатися до суду, прохаючи задовольнити позов та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а у разі продовження навчання до досягнення нею 23-х річного віку. Позивачу не відоме місце роботи та дохід відповідача. Як відомо позивачу, аліменти відповідач нікому не платить, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина немає. Таким чином, відповідач має можливість надавати допомогу на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а у разі продовження навчання до досягнення нею 23-х річного віку.

Рішенням Дніпровського районний суд міста Києва від 13 березня 2025 року частково задоволено позов ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 16 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнуто із ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка проживає разом з малолітньою донькою - ОСОБА_3 , яка перебуває на її утриманні. Відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на нього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, проте останній не бере участі у утриманні спільної доньки, втім на обох батькові покладено обов`язок утримувати власних дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районний суд міста Києва від 13 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким встановити аліменти у фіксованій грошовій сумі, яка дорівнює 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що  ОСОБА_3 перебуває з відповідачем не менше 3 днів на тиждень, що становить майже половину часу. Це підтверджується листуванням, фото- та відеофіксацією, які додаються до справи.
Відповідач забезпечує дитину харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним супроводом та іншими потребами під час її перебування з ним.
Суд не врахував вклад відповідача у забезпечення дитини, що є істотною обставиною для перегляду розміру аліментів.
Факт реєстрації дитини за місцем проживання  ОСОБА_1 підтверджує його активну участь у її житті та відповідальне ставлення до батьківських обов`язків.
Вказує, що має кредитні зобов`язання на суму понад 500 000 грн, що істотно обмежує його фінансові можливості. До початку стосунків з позивачкою він мав діючий бізнес і особисті заощадження. Протягом їх спільного життя він брав на себе основні витрати родини, у тому числі за забезпечення потреб дитини: оплачував оренду трикімнатної квартири, послуги няні, побутові потреби, ліки, харчування тощо.

Позивач відмовлялася водити дитину до дитячого садка, у зв`язку з чим довелося найняти няню. Одночасно відповідач сплачував оренду трикімнатної квартири, у якій вони проживали. Лише ці два витрати (няня та житло) щомісяця становили 25 000 - 30 000 грн.
Зазначає, що він повністю погасив особистий борг позивачки, а всі кредитні зобов`язання, що залишилися після їх розриву, були оформлені на нього. Поточне фінансове становище відповідача є наслідком саме тих зобов`язань, які виникли у період спільного життя та з метою забезпечення стабільності і комфорту для дитини.
Ці обставини підтверджуються скріншотами банківських переказів на оплату послуг няні та оренди житла.
Відповідач просить суд врахувати ці факти при оцінці його матеріального становища, яке не дозволяє йому нести аліментне навантаження у розмірі від доходу. Проте він підтверджує свою готовність відповідально виконувати обов`язки батька і просить визначити аліменти у мінімально допустимому фіксованому розмірі - 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Вказує, що він не відмовляється від допомоги. Протягом пів року після розірвання стосунків з позивачкою він безкоштовно надавав маркетингову підтримку студіям позивачки, що дозволило їй розширити бізнес. Також він здійснював періодичні перекази коштів на дитину. Його невиконання вимог про сплату більших сум пов`язано виключно з фінансовими труднощами, а не з небажанням піклуватися про дитину.

Одночасно    ОСОБА_5 заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи роздруківки переписок з месенджерів, фотографії, виписки з Бюро кредитних історій, 3 відеозаписи, виписка з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації дитини.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною 3 статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов.
Однак, заявляючи клопотання про долучення доказів одночасно з поданням апеляційної скарги, відповідачем не обґрунтовано та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Назаренко І.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що обставини, на які посилається апелянт щодо обмеженого фінансового стану та кредитні зобов`язання на суму понад 500 000 грн не відносяться до предмету позову, а події які описує відповідач це минуле і ніякого відношення до утримання спільної неповнолітньої дитини подружжя відношення не мають.
Вказує, що посилання апелянта на погашення особистого боргу позивачки і як наслідок на момент звернення з апеляційною скаргою виниклих боргових зобов`язань у відповідача, не відповідають дійсним обставинам, які не відносяться до предмету позову і розгляду цієї справи взагалі.
Зазначає, що відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця відповідач взагалі не має жодних доходів, при цьому відповідач не працює, хоча за станом здоров`я може працювати, і має боргові зобов`язання та відповідно має за якісь кошти жити (купувати собі продукти харчування, одяг і речі першої необхідності). 
Вказує, що відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 грн 80 коп., який перевищує навіть суму розміру аліментів, який відповідач просить суд визначити.
Зазначає, що неповнолітня донька проживає разом з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у додаткових витратах на спільну дитини участі не бере. В житті дитини, у її вихованні та розвитку активної участі не бере, що ставить позивачку у вкрай скрутне матеріальне становище та негативно впливає на моральний стан дитини.
Відповідач не позбавлений права на працю і за станом здоров`я може працювати для отримання доходу на своє власне утримання та утримання неповнолітньої дитини.

До відзиву на апеляційну скаргу представником позивачки долучено роздруківки переписок з месенджера, роздруківок з банківського застосунку.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Представником позивачки не заявлене клопотання про долучення указаних доказів, не обґрунтовано та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції у строк, передбачений частиною 2 статті 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від неї, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року у справі № 761/190/24 (а.с. 9-11).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 17).
Згідно з довідкою ОСББ «Воскресенська 12А» від 25 червня 2024 року, ОСОБА_2 зі своєю донькою ОСОБА_3 дійсно фактично проживають з 25 липня 2022 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).
ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 12).
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.41).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Отже, позивач скористалася своїм правом щодо визначення способу стягнення аліментів саме у частці від доходу батька дитини.
За змістом частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
ОСОБА_2 , звернувшись до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину ОСОБА_3 , посилалася на те, що дитини проживає разом із нею, на підтвердження чого надала довідку, видану ОСББ «Воскресенська 12а».
ОСОБА_6 в апеляційній скарзі посилається на те, що майже половину часу - 3 дні на тиждень донька  ОСОБА_3  перебуває з ним та саме відповідач забезпечує дитину харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним супроводом та іншими потребами під час її перебування з ним.
Однак доказів на підтвердження указаних обставин у встановленому законом порядку відповідачем подане не було.
Також відповідач не посилався на указані доводи у відзиві на позовну заяву та не подав доказів разом із ним до суду.

Заперечуючи в апеляційній скарзі проти розміру стягнутих з нього аліментів, відповідач посилається на те, що він має кредитні зобов`язання на суму понад 500 000 грн, що істотно обмежує його фінансові можливості.
Однак, указані доводи не дають суду підстав для визначення аліментів у розмірі меншому, ніж це визначено судом першої інстанцією, оскільки батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. 
Такий висновок повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права.
Доводи апеляційної скарги про те, що протягом спільного життя сторін позивач погасив особистий борг позивачки, брав на себе основні витрати родини, у тому числі за забезпечення потреб дитини: оплачував оренду трикімнатної квартири, послуги няні, побутові потреби, ліки, харчування тощо, жодним чином не спростовують право матері, разом з якою проживає дитина, на стягнення аліментів на дитину.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська