ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/862/25 пров. № А/857/21813/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (суддя - Костецький Н.В., час ухвалення - не вказаний, місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного рішення - 12.03.2025), 
в адміністративній справі №380/862/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії позивачу у розмірі, передбаченому пунктом "г" статі 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку 25% від мінімальної пенсій за віком; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення пенсії позивачу у розмірі 25 % від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 04.12.2024 р., із врахуванням раніше виплачених сум. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у перерахунку та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 у розмірі, передбаченому пунктом "г" статі 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку 25% від мінімальної пенсій за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 04.12.2024 р., із врахуванням раніше виплачених сум. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 1211,20 грн. сплаченого судового збору. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до п. 2.6 Порядку № 22-1 для встановлення підвищення до пенсії згідно з пунктом "г" статті 77 Закону № 1788-ХІІ надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено. Оскільки позивач народився в м. Воркута, Республіка Комі, не надано документів, що підтверджують факт необгрунтованого зазнання політичних репресій, а згодом реабілітованого, тому відсутні підстави для перерахунку пенсії як реабілітованій особі. Також зазначає апелянт, що відповідно до п. 1.1 Розділу І Порядку № 22-1, заява про перерахунок пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України, однак відповідна заява позивача у підсистемі «Звернення» не зареєстрована. Отже рішення про відмову в перерахунку пенсії управлінням у відповідності до Порядку № 22-1 не приймалось. Таким чином, вважає апелянт, що законних підстав для встановлення позивачу надбавки до пенсії в розмірі 25 відсотків, передбаченої ст. 77 Закону № 1788-ХІІ немає. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 12.03.2025 року в справі №380/862/25 повністю та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача Головному управління ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 . 
Львівською обласною радою 04.04.2017 видано позивачу посвідчення №261/26-П, відповідно до якого позивач має право на пільги. Передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". 
Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Воркута, Республіки Комі, російської федерації, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Відповідно до довідки №13/5355-91 від 11.11.1991 про реабілітацію, виданої Прокуратурою Львівської області, ОСОБА_2 (батько позивача) був заарештований 04.04.1945, засуджений (репресований) 1945 р. Військовим трибуналом Львівського гарнізону на 10 років ВТТ з конфіскацією майна. Утримувався під вартою, в місцях позбавлення волі, на примусовому лікуванні 09 років 06 місяців 19 днів. Звільнений 23.10.1954. На підставі ст. 1 Закону Української РСР від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", ОСОБА_2 реабілітований. 
Відповідно до довідки №13/5940-89 від 12.03.1992 про реабілітацію, виданої Прокуратурою Львівської області, та довідки №13-40714-90 від 10.02.1992 про реабілітацію, виданої Прокуратурою України, ОСОБА_4 була заарештована 27.11.1946, засуджена (репресована) 17.01.1947 Військовим трибуналом військ МВС Львівської області на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Утримувалась під вартою, в місцях позбавлення волі 8 років 10 місяців, з них 5 місяців і 15 днів перебувала у засланні. Звільнена 27.09.1955, із заслання 12.03.1956. На підставі ст. 1 Закону Української РСР від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", ОСОБА_4 реабілітована. 
Також встановлено, що 04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії та встановлення підвищення у розмірі 25 % згідно п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с.13). 
За результатами розгляду заяви від 04.12.2024 відповідач листом від 17.12.2024 відмовив позивачу у проведені перерахунку пенсії та встановлення підвищення до пенсії у розмірі 25%, оскільки підвищення до пенсії відповідно до п. "г" ст. 77 Закону №1788, з 01.09.2008 у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення" репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн. (а.с.14). 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Судом першої інстанції вірно враховано, що основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) реабілітованими є особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Відповідно до ст. 1-2 Закону №962-XII ( з наступними змінами та доповненнями), реабілітованими визнаються особи: які до 24.08.1991 були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених статті 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24.08.1991 були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статті 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст.1,3,6 Закону №962-ХІІ.
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбаченіЗаконом №962-ХІІ.
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.
Згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII), призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.
Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. 
Отже, підвищення пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, має бути здійснено у розмірі, передбаченому Законом №1788-ХІІ, а не Постановою №654, як вказує відповідач. 
Судом встановлено і матеріалами розглядуваної справи підтверджено, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII. 
Так, Львівською обласною радою 04.04.2017 видано позивачу посвідчення №261/26-П, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". 
Щодо доводів відповідача про те, що позивач не надав документів, що підтверджують факт необгрунтованого зазнання політичних репресій, а згодом реабілітований, то колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до положень ст. 1-1 Закону №962-XII репресована особа особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом. 
Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів. 
Згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. 
Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Воркута, Республіки Комі, російської федерації, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Відповідно до довідки №13/5355-91 від 11.11.1991 про реабілітацію, виданої Прокуратурою Львівської області, ОСОБА_2 (батько позивача) був заарештований 04.04.1945, засуджений (репресований) 1945 р. Військовим трибуналом Львівського гарнізону на 10 років ВТТ з конфіскацією майна. Утримувався під вартою, в місцях позбавлення волі, на примусовому лікуванні 09 років 06 місяців 19 днів. Звільнений 23.10.1954. На підставі ст. 1 Закону Української РСР від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", ОСОБА_2 реабілітований. 
Відповідно до довідки №13/5940-89 від 12.03.1992 про реабілітацію, виданої Прокуратурою Львівської області, та довідки №13-40714-90 від 10.02.1992 про реабілітацію, виданої Прокуратурою України, ОСОБА_4 була заарештована 27.11.1946, засуджена (репресована) 17.01.1947 Військовим трибуналом військ МВС Львівської області на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Утримувалась під вартою, в місцях позбавлення волі 8 років 10 місяців, з них 5 місяців і 15 днів перебувала у засланні. Звільнена 27.09.1955, із заслання 12.03.1956. На підставі ст. 1 Закону Української РСР від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", ОСОБА_4 реабілітована. 
Таким чином, у розглядуваній справі встановлено, що позивач є членом сім`ї репресованої особи, що вказує про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи. 
За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують та зводяться до непогодження із ним, а тому апеляційним судом визнаються як необґрунтовані. 
Крім цього, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що оскільки заява позивача не була зареєстрована у підсистемі «Звернення», а тому рішення про відмову в перерахунку пенсії відповідачем у відповідності до Порядку № 22-1 не приймалось. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно зі статтею 44 Закону № 1058-IV, звернення за перерахунком пенсії здійснюється шляхом подання заяви. Закон не обмежує право пенсіонера на звернення лише тими способами, які автоматично відображаються в підсистемі «Звернення». 
При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення чи перерахунок пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення. 
Відсутність запису в підсистемі «Звернення» може свідчити лише про внутрішні технічні або організаційні недоліки в роботі органу ПФУ, а не про відсутність самого факту звернення. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року в адміністративній справі №380/862/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. П. Нос