Справа № 521/20242/24 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси про визнання дій протиправними, зобов`язання надати дозвіл на приватизацію,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Малиновського районного суду міста Одеси із позовом до Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси командування сил логістики Збройних Сил України Міністерства оборони України про визнання протиправними та необґрунтованими дії у зв`язку з відмовою у наданні письмового дозвілу позивачам на право приватизації квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 26.03.2025 по справі №521/20242/24 задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2025 скасовано рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 26.03.2025 по справі №521/20242/24; закрито провадження у справі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2025 задоволено заяву представника позивачів, справу передано до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2026 справу передано для розгляду судді Танцюрі К.О.
Ухвалою суду від 19.01.2026 прийнято справу до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог позивачі у позовній заяві зазначали, що правомірність вселення родини позивача в квартиру підтверджена належними документами, тому посилання відповідача на те, що відсутність у нього ордера, суперечить вимогам Господарського кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», Інструкції з організації забезпеченні військовослужбовців Збройних Сил України ті членів їх сімей жилими приміщеннями від 31.07.2018 року № 380, є помилковою. При цьому, як вказали позивачі, відсутність документів на право вселення і проживання не може бути поставлена позивачу з провину, оскільки питаннями видачі ордеру повинен був займатися КЕУ, ордер дійсний протягом 30 днів, як документ на вселення, а його позивачу не видавали. При цьому, позивачі наголосили, що Одеське КЕУ не оскаржувало з 2000 року право на вселення родини позивача у житло, тому факт не видачі позивачу ордера не може бути підставою для відмови у здійсненні його права на приватизацію наданого житла.
26.02.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, представник відповідача вказав, що позивач неодноразово звертався до відповідача з листами з метою надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , на що відповідачем йому було відмовлено. Підставою для такої відмови у наданні дозволу слугувала невідповідність поданих документів вимогам ст. 58 ЖК України та Положенню: не надано ордер, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення; незатверджений начальником Одеського гарнізону та неузгоджений начальником КЕЧ Одеського району у 2000 році список розподілу житлової площі по військовій частині НОМЕР_1 , витяг з протоколу №18 від 29.06.2000 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , довідка секретаря житлової комісії №100/8142 від 22.08.2000, договір найму житла, укладений 01.07.2007 з обслуговуючою організацією Будинкоуправлінням №2 Одеської КЕЧ району, витяги з реєстру територіальної громади та довідка про відсутність заборгованості за комунальні послуги не є підставами для вселення в надане житлове приміщення. При цьому, як вказав відповідач, надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 без ордеру, який був виданий на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті ради, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, буде суперечити нормам законодавства. Крім того, позивачем не наданого жодних доказів, які підтверджують вжиття ним з моменту вселення в квартиру будь-яких заходів (направлення відповідних запитів, заяв, звернень) з метою отримання відповідного ордеру або доказів відмови у видачі такого ордеру. Вказане, як вказав відповідач, свідчить про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з грудня 2000 року постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстровані за цією адресою, що підтверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади від 05.07.2024 про реєстрацію ОСОБА_1 та від 08.07.2024 року про реєстрацію ОСОБА_2 (а.с.20-21, т.1)
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 знаходиться на бухгалтерському та оперативному обліку Одеського квартирно-експлуатаційного управління (змінено назву на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси), квартира АДРЕСА_4 не приватизована та являється житловим фондом Міністерства оборони України, що підтверджується листом Одеського квартирно –експлуатаційного управління №3313 від 16.07.2024(а.с.27 т.1).
18.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського квартирно –експлуатаційного управління із заявою про надання дозволу на приватизацію квартири в якій позивачі мешкають більш 20 років.
Згідно відповіді Одеського квартирно –експлуатаційного управління від 24.09.2024 № 4389 адресованого ОСОБА_1 , для розгляду питання щодо передачі житла у власність, необхідно надати завірену належним чином копію ордеру, який був виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (а.с.32 т.1).
18.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського квартирно –експлуатаційного управління із заявою про надання дозволу на приватизацію квартири, вказавши, що в цій квартирі позивачі мешкають більш 20 років, повідомивши, що в 2000 році йому ордер на вселення не видавався, він та його родина була вселена в розподілену йому квартиру на підставі списку розподілу житлової площі по в/ч НОМЕР_1 , протоколу № 18 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2000 року та довідки в/ч НОМЕР_1 від 22.08.2000 року № 100/142.
Листом Одеського квартирно – експлуатаційного управління від 28.10.2024 № 4868 ОСОБА_1 отримав відповідь, що надані документи не є підставою для вселення у надане жиле приміщення та не відповідають вимогам ст. 58 ЖК України, тому надання дозволу на приватизацію займаної позивачем квартири без ордеру не відповідає вимогам законодавства.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з абзацами першим, третім та четвертим пункту 1 статті 12 Закону №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Поряд з цим, ст. 58 Житлового кодексу України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР.
Як встановлено судом під час з`ясування офіційних обставин справи, в грудні 2000 року на підставі довідки № 100/42 від 22.08.2000 р., рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_2 (протокол № 18 від 29.06.2000р.) родині ОСОБА_1 на склад сім`ї 5 чоловік розподілена чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 73,83 кв. м, житловою площею 45,52 кв. м.(а.с.41, 42 т.1). 
З 2000 року, склад сім`ї позивача неодноразово змінювався, та в 2004 році рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_2 (протокол № 70 від 11.06.2004 року) квартира АДРЕСА_1 ,була перерозподілена на родину позивача у складі 4-х чоловік : позивач, його дружина – ОСОБА_3 , мати дружини – ОСОБА_4 та син – ОСОБА_5 (а.с.45-46 т.1).
У зв`язку з тим, що 27.10.2001 року в м. Києві зник безвісти син позивачів(а.с.72 т.1), рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_2 (протокол № 2 від 23.12.2004 року) квартира АДРЕСА_1 ,була перерозподілена на склад родини із 3-х чоловік : позивач, його дружина - ОСОБА_3 , мати дружини - ОСОБА_4 .
В лютому місяці 2005 року померла ОСОБА_4 (а.с.68 т.1).
01 липня 2007 року ОСОБА_1 уклав з Будинкоуправлінням № 2 Одеської КЕЧ Договір найму на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,83 кв. м, житловою площею 45,52 кв. м. складом сім`ї 2 чоловіка, а саме ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 .
З урахуванням викладеного, матеріалами справи підтверджується, що квартира тричі була розподілена за позивачами, а довідка Будинкоуправління № 2 за № 54 від 20.05.2024 року та квитанції про сплату за комунальні послуги та витрати на утримання прибудинкової території з грудня 2000 року по грудень 2023 року, підтверджують відсутність боргу за весь період, постійне проживання позивачів і належну реєстрацію за цією адресою.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року за № 2482-XII, приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Приписами частини першої статті 3 Закону № 2482-XII визначено, що приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Як зазначалось судом, квартира тричі була розподілена за позивачами, а довідка Будинкоуправління № 2 за № 54 від 20.05.2024 року та квитанції про сплату за комунальні послуги та витрати на утримання прибудинкової території з грудня 2000 року по грудень 2023 року, підтверджують відсутність боргу за весь період, постійне проживання позивачів і належну реєстрацію за цією адресою.
При цьому, відповідач, відмовляючи у наданні згоди на приватизацію розподіленого йому житла, посилається на те, що 16 жовтня 2018 року набрав чинності наказ Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року, яким була затверджена нова «Інструкція з організації забезпеченні військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».
В той же час, вказаний наказ прийнятий 31.07.2018 року, тобто через 18 років, як житло було розподілено ОСОБА_1 та на його сім`ю.
В свою чергу, правомірність вселення родини позивача в квартиру підтверджена вищенаведеними документами, а посилання відповідача на те, що відсутність у нього ордера, суперечить вимогам Господарського кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», Інструкції з організації забезпеченні військовослужбовців Збройних Сил України ті членів їх сімей жилими приміщеннями від 31.07.2018 року № 380, є безпідставними.
Відсутність документів на право вселення і проживання не може бути поставлена позивачу в провину, оскільки позивач не несе відповідальність за те, що йому у встановленому законом порядку не видано відповідний ордер на вселення.
Водночас, суд враховує, що з дня переселення позивача у квартиру минуло більше 25 років та відповідач з позовними вимогами про виселення позивача та його родини з цієї квартири протягом строку позовної давності не звертався, а отже, фактично визнає за ними право на проживання у зазначеній квартирі.
Приймаючи рішення у вказаній справі, суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), п. 119).
Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги позивачів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають задоволенню шляхом:
- визнання протиправними дії Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси у зв`язку з відмовою у наданні письмового дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на право приватизації квартири АДРЕСА_1 ; 
-зобов`язання Квартирно – експлуатаційний відділ міста Одеси надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу(похідну) вимогу позивача не стягувався, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивачів судового збору у розмірі 1211,20 грн. кожному.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.
Визнати протиправними дії Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси у зв`язку з відмовою у наданні письмового дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на право приватизації квартири АДРЕСА_1 . 
Зобов`язати Квартирно – експлуатаційний відділ міста Одеси надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси (код ЄДРПОУ 08038284, вул. Незалежності 18, м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Стягнути з Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеси (код ЄДРПОУ 08038284, вул. Незалежності 18, м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя К.О. Танцюра