Номер провадження: 22-ц/813/2968/26 
Справа № 522/3680/22
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Комлевої О.С.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Субботіної Л.В.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Савицької О.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Субботіної Людмили Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дітей,-

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дітей, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 25 000 грн починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви і до повноліття дитини та на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 25 000 грн починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви і до повноліття дитини.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03 березня 2000 року між сторонам було зареєстровано шлюб. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилися син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 . 
19 березня 2008 року шлюб між сторонами розірвано. 
19 липня 2011 року рішенням апеляційного суду Одеської області з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 по 2 000 грн на кожну дитину починаючи з 15 липня 2009 року по 01 січня 2011 року. 
15 травня 2013 року рішенням апеляційного суду Одеської області з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 у вказаній в рішенні суду від 19 липня 2011 року сумі на кожну дитину починаючи з 15 липня 2009 року по 01 січня 2011 року та з 27 вересня 2012 року по 13 січня 2023 року з урахуванням фактично сплачених сум. 
Позивачка разом з дітьми мешкають окремо від відповідача. З моменту окремого мешкання, відповідач нерегулярно та не в повному обсязі виконує обов`язки по утриманню дітей, не надає належної матеріальної допомоги, що ставить позивачку у вкрай скрутне матеріальне становище. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач має можливість надавати допомогу на утримання дітей у більшому розмірі, але цього не робить. З огляду на погіршення та дорожчання умов життя в цілому, позивачці одній достатньо важко утримувати дітей, які ще й навчаються (за контрактом), а тому вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. 
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечував проти збільшення розміру аліментів до 25 000 грн на кожну дитину. Зазначив, що позивачкою не доведено щомісячні необхідні витрати на утримання дітей у розмірі 100 000 грн. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить 2 744 грн на місяць. З доданих до позову квитанцій про перекази коштів не вбачається, що ці кошти перераховувала позивачка, та не відомо, хто отримувач цих коштів. Надані медичні документи про обстеження сина ОСОБА_3 свідчать про те, що мати проводить необхідні дії з підтримання стану здоров`я сина, але не підтверджують витрати на сина у розмірі 50 000 грн щомісяця. Також зазначив, що він перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 та на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Він працює народним депутатом України, займає посаду заступника голови комітету та отримує середньомісячну заробітну плату 27 863 грн. Отже, він не має достатнього заробітку (доходу), з якого він міг би сплачувати аліменти у сумі по 25 000 грн. на двох дітей на місяць. Весь час після розірвання шлюбу та до теперішнього часу він спілкується з дітьми, сплачує аліменти та надає позивачці допомогу на дітей у обсязі, необхідному для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. Після розірвання шлюбу з позивачкою у 2008 році дочка ОСОБА_8 залишилась проживати із матір`ю, а син ОСОБА_9 , який хворіє на ДЦП нижніх кінцівок та не ходить, до листопада 2020 року фактично проживав з батьком. Весь цей час відповідач сплачував позивачці аліменти на дочку та на сина, та ніс всі витрати на його виховання, навчання, лікування та розвиток. Мати, отримуючи аліменти та державну допомогу на сина, гроші використовувала для своїх потреб, жодного разу не передала їх та будь-яку іншу допомогу батькові.
Від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Субботіної Л.В., надійшла відповідь на відзив, в якій зокрема зазначила, що відповідач пропустив строк для подання відзиву, тому не може бути прийнятий судом. Зазначила, що не визнає обставин зазначених відповідачем у відзиві. Відповідно до правовідносин, які виникли під час спору і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. ст. 182, 185 СК України, ст. ст. 5, 10, 13, 76-81, 109, 259, 263-265 ЦПК України, суд має ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів у визначеному позивачкою збільшеному розмірі. Будь-яких доказів в розумінні положень ст. ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що відповідач немає можливості приймати участі в щомісячних додаткових витратах у розмірі, зазначеному у позові, матеріали справи не містять і таких не надано відповідачем. А тому, доводи відповідача проти стягнення збільшеного розміру аліментів, з точки зору позивачки, зокрема, ст. ст. 182,185 СК України не знайшли свого підтвердження.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, адвокат Субботіна Л.В., в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Субботіну Л.В., яка просила задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Савицьку О.М., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та запереченнях на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Статтею 181СК України, встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно вимог ст. ст. 180, 184 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 7).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2011 року в справі №22ц-5281/2011 скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2010 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 2 000 грн на кожну дитину щомісячно починаючи з 15 липня 2009 року по 01 січня 2011 року. В решті позову відмовлено (т. 1 а.с. 4-5).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2011 року в частині обмеження строку стягнення аліментів до 01 січня 2011 року. Ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення аліментів у вказаній в рішенні сумі за період з 15 липня 2009 року по 01 січня 2011 року та з 27 вересня 2012 року по 13 січня 2023 року з урахуванням фактично сплачених сум. В іншій частині рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 6).
Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення.
Таким чином, із викладеного вище вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду.
У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Так, звертаючись із позовною вимогою про збільшення розміру аліментів, стягнутих у 2011 році у розмірі 2 000 грн на кожну дитину, позивач зазначила, що з часу присудження аліментів на утримання дітей, матеріальне становище відповідача значно покращилось, наразі він є народним депутатом України, заступником голови комітету Верховної Ради України з питань аграрної та земельної політики, відповідно до поданих ним декларацій, які перебувають у вільному доступі на веб-сайті «Національного агентства з питань запобігання корупції», за ним задекларовано право власності на квартири, будинки, земельні ділянки, транспортні засоби. Разом з тим, матеріальне становище позивачки значно погіршилось, крім того син ОСОБА_10 є особою з інвалідністю з дитинства, потребує постійного лікування та реабілітації.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила, що відповідач має на утриманні ще двоє малолітніх дітей від іншого шлюбу, а його заробітна плата не дає можливості сплачувати аліменти у розмірі 50 000 грн на обох дітей, та зазначала, що сторони досягли згоди щодо витрат на повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_10 , що підтверджується ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 23 грудня 2025 року у справі №501/3844/25. 
Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі №686/28590/23 зазначив «парламент встановив у статті 192 СК України ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника.
Конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків.
Застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність.»
Таким чином, аналізуючи досліджені докази у справі, судова колегія, враховуючи, що відповідач є працездатним, має постійне місце роботи, у період з 2011 року ним було задекларована значна кількість рухомого та нерухомого майна, грошові активи, дані обставини свідчать, що відповідач є фінансово забезпеченою людиною. Разом з тим діти сторін у справі потребують матеріального утримання, яке на даний час у розмірі 2 000 грн є недостатнім, беручи до уваги доходи обох батьків та їх участь у вихованні та утриманні дітей, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про збільшення розміру аліментів підлягають задоволенню частково у розмірі 15 000 грн на кожну дитину. 
При цьому колегія суддів зазначає, що визначення такого розміру аліментів передбачене вимогами чинного законодавства для забезпечення поліпшення майнового становища дітей, а обставин, які б вказували на неможливість відповідача надавати таку допомогу дітям судом не встановлено.
У постанові від 25.09.2019 у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.
При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дітей сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного їх розвитку та достойного рівня матеріального забезпечення.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.
Крім того, ухвала Чорноморського міського суду Одеської області від 23 грудня 2025 року у справі №501/3844/25 стосується фінансового забезпечення ОСОБА_3 , починаючи з 03 вересня 2025 року, та не відноситься до предмету вказаного позову, а саме сплати аліментів у збільшеному розмірі. 
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку позивачкою доведено належним чином, що відповідач порушив права дітей на необхідний, достойний та достатній рівень їх матеріального забезпечення та гармонійного розвитку. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом 23 лютого 2022 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси було ухвалено лише 16 травня 2025 року, тобто через три роки з моменту звернення до суду. При цьому суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог лише з підстав, що на час ухвалення судового рішення по справі діти досягли повноліття. Однак, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
За загальним правилом, визначеними Сімейним Кодексом України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів.
Однак, судова колегія звертає увагу, що на час звернення до суду із позовною заявою (23.02.2022) про збільшення розміру аліментів на дітей існували усі законні, правові підстави для задоволення позовних вимог та отримання аліментів у збільшеному розмірі, однак, у зв`язку із судовим розглядом цивільної справи впродовж тривалого часу, майже три роки, діти вже досягли повноліття, внаслідок чого припинилось їх право на отримання аліментів. 
При цьому у зв`язку із затяжним судовим процесом діти були позбавлені свого законного права на отримання аліментів у збільшеному розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дітей. 
Конвенцією про права дитини (стаття 3) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
На підставі вище викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про можливість у даному випадку здійснення стягнення аліментів у збільшеному розмірі саме з моменту звернення до суду із вказаним позовом та до досягнення дітьми повноліття. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп.2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23.12.2003), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що матеріальне становище відповідача надає йому можливість сплачувати аліменти у розмірі 15 000 грн на кожну дитину. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, обов`язок матері утримувати дитину, суд першої інстанції формально поставився до вирішення спору та дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Колегія суддів вважає, що право дітей на отримання аліментів у розмірі необхідному для гармонійного розвитку, достойного рівня їх матеріального забезпечення не повинно бути порушено за будь-яких умов. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі до суду не надано.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачкою доведено належним чином, що відповідач порушив права дітей на необхідний, достойний та достатній рівень їх матеріального забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивачки підлягає судовому захисту.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 181, 182-184, 192 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення аліментів у збільшеному розмірі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Чернявської Оксани Михайлівни в інтересах якої діє адвокат Субботіна Людмила Валентинівна задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дітей задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти: 
- на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн, починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви, а саме з 23 лютого 2022 року і до повноліття дитини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
- на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн, починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви, а саме з 23 лютого 2022 року і до повноліття дитини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 26 лютого 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева