справа № 370/3178/24 головуючий у суді І інстанції Косенко А.В.
провадження № 22-ц/824/8112/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
08 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Косенко А.В., у м. Макарів Київської області, повний текст рішення складено 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бишівської сільської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, у якому просив суд:
1.Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 966726 площею 2,43 га, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, виданий на ОСОБА_3 на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі 07 грудня 2007 року; 
2. Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 966724 площею 0,6877 га, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, виданий на ОСОБА_3 на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі 07 грудня 2007 року; 
3. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1235551932227, дата реєстрації права власності 20.04.2017 р., об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, площею 2,43 га, власник ОСОБА_3 , розмір частки 1/1, адреса: Київська обл., Макарівський р-н., с/рада Чорногородська, номер запису про право власності/довірчої власності: 20178527, державний реєстратор Шевчук Світлана Анатоліївна, Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська область; 
4. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1234664732227, дата реєстрації права власності 20.04.2017 року, об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, площею 0,6877 га, власник ОСОБА_3 , розмір частки 1/1, адреса: Київська обл., Макарівськии р-н., с/рада Чорногородська, номер запису про право власності/довірчої власності: 20161289, державний реєстратор Шевчук Світлана Анатоліївна, Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестиції! Васильківського району», Київська область; 
5. Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
6. Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
7. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 : земельну ділянку площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельну ділянку площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012 розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , останнє місце проживання якого було село Чорногородка, Макарівського району Київської області. За життя ОСОБА_4 було складено заповіт від 01 грудня 2000 року, згідно якого спадкодавцем ОСОБА_4 зроблено розпорядження про те, що все своє майно, що належатиме на день його смерті, а також те, на яке він матиме право на день смерті заповідає своєму сину ОСОБА_1 , тобто Позивачу. 14 грудня 2011 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Ольшевського В.С. з заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої відкрито спадкову справу номер у спадковому реєстрі 52166442. У відповіді на заяву позивача щодо роз`яснення порядку оформлення спадщини вих. №199/а-16 від 27 вересня 2024 року приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський В.С. від 27 лютого 2024 року № 38/02-31 повідомив про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , 1927 року народження на земельну ділянку площею 3,1177 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому батьку позивача на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія РІ №240348, виданого Чорногородською сільською радою Макарівського району Київської області 30 березня 2001 року. В обґрунтування відмови у вчиненні нотаріальної дії приватний нотаріус Ольшевський В С. посилається на те, із поданого спадкоємцем Державного акту на право приватної власності на землю серія РІ № 240348, виданого Чорногородською сільською радою Макарівського району Київської області 30 березня 2001 року та зареєстрованого в Книгу записів державних актів на право приватної власності на землю за № 266 вбачається, що земельна ділянка площею 3,1177 га, яка складається з 2,43 га ріллі та 0,6877 га кормових угідь, належала ОСОБА_4 . Проте з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,6877 га, створеного за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру 19 вересня 2024 року за № НВ-9948739282024, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 2,43 га створеного за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру 19 вересня 2024 р. за №НВ-9948742542024 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим №3222788300:04:004:0012 площею 0,6877 га, земельна ділянка з кадастровим №3222788300:03:008:0009 площею 2,43 га, які розташовані на території Чорногородської сільської ради Макарівського району (теперішня назва Бучанський район) Київської області належать іншій особі, а не померлому. Нотаріусом вказано, що за таких обставин оформити та видати відповідні свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки неможливо, оскільки дане питання підлягає вирішенню за правилами загального цивільного судочинства.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві та вказує, що судом першої інстанції не враховано, що витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та державні акти на право власності на земельні ділянки видані на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року у справі № 2-1835, яке було скасовано ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 грудня 2008 року. Судом першої інстанції не перевірявся факт вибуття із власності батька позивача ОСОБА_4 спірних земельних ділянок, а лише зазначено, що первісний власник спірних земельних ділянок - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги визнав, що підтверджується рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року, яким позовні вимоги задоволено та звернуто стягнення на земельні ділянки. Також судом не досліджувався договір позики від 14 листопада 2006 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідно до якого останній передав у позику ОСОБА_4 40 000,00 грн. та розписка підписана 14 листопада 2006 року ОСОБА_4 про отримання коштів та зобов`язання повернути кошти до 10 липня 2007 року. Також судом першої інстанції не враховано, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною першою статті 1225 Цивільного кодексу України.
У відзиві на апеляційну скаргу Бишівська сільська рада зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року у справі №2-1835, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено. 
Звернуто стягнення на земельну ділянку площею 3,1177 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області, належну ОСОБА_4 на праві власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РІ № 240348 від 30 березня 2001 року, зареєстрований під № 266, припинивши його право власності на цю земельну ділянку.
Визнано право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 3,1177 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області, та належала ОСОБА_4 на праві власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РІ № 240348 від 30 березня 2001 року, зареєстрований під № 266.
Заборонено Макарівському районному відділу земельних ресурсів відмовляти в дачі висновків та погодженні технічної документації з землеустрою щодо виготовлена державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на ім`я ОСОБА_3 , які належали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 .
Заборонено Київському обласному головному управлінню земельних ресурсів відмовляти у проведенні державної землевпорядної експертизи технічної документації з землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на ім`я ОСОБА_3 , які належали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 .
На підставі вказаного рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року у справі № 2-1835 ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №966726 площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:009 та державний акт серія ЯД №966724 на право власності на земельну ділянку площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012 (а.с.150 -151, Том1).
26 грудня 2008 року ухвалою Апеляційного суду Київської області, апеляційну скаргу прокурора Макарівського району Київської області задоволено частково, рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2009 року у справі № 2-434/09, провадження у справі закрито.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 03 серпня 2011 року Виконавчим комітетом Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області.
За життя ОСОБА_4 було складено заповіт від 01 грудня 2000 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Чорногородської сільської ради народних депутатів Сергієнко М.М., згідно якого зроблено розпорядження про те, що все своє майно, що належатиме на день його смерті, а також те, на яке він матиме право на день смерті заповідає своєму сину ОСОБА_1 , тобто Позивачу.
Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що спірні земельні ділянки в 2017 році зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 . 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що первісний власник спірних земельних ділянок -  ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги визнав, що підтверджується рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року у справі №2-1835, яким позовні вимоги задоволено та звернуто стягнення на земельні ділянки, не намагався оскаржити дане рішення до суду апеляційної інстанції, таким чином суд вважав, що останній мав на меті свідомо припинити своє право власності. У зв`язку з тим, що на момент смерті ОСОБА_4 , останній не мав у власності вищевказаних земельних ділянок, тому в задоволенні позову має бути відмовлено.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України),
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).
У справі, що переглядається встановлено, що позивач у встановеному законом порядку прийняв спадщину після смерті свого батька звернувшись 14 грудня 2011 року до приватного нотаріуса Ольшевського В.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої відкрито спадкову справу номер у спадковому реєстрі 52166442.
При цьому свідоцтво про право на спадщину щодо спірних земельних ділянок не може бути видане нотаріусом, оскільки відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 2,43 га, створеного за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру 19 вересня 2024 року за № НВ-9948742542024 земельна ділянка з кадастровим № 3222788300:04:004:0012 площею 0,6877 га, та земельна ділянка з кадастровим №3222788300:03:008:0009 площею 2,43 га, які розташовані на території Чорногородської сільської ради Макарівського району (теперішня назва Бучанський район) Київської області, належать іншій особі, а не померлому спадкодавцю. 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
Згідно з пунктом 36 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.
Відповідно до пп. 10 п. 37 вищевказаного Порядку документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У даній справі підставою для реєстрації 26 та 27 квітня 2017 року спірних земельних ділянок за ОСОБА_3 стало рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року у справі № 2-1835, яким визнано право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:009 та на право власності на земельну ділянку площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012.
Разом з тим, 26 грудня 2008 року ухвалою Апеляційного суду Київської області, рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2009 року у справі № 2-434/09, провадження у справі було закрито.
Отже, на момент здійснення держаної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_3 , рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року, яке посвідчувало дане право, було скасовано.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
За таких обставин, судом встановлено, що державний реєстратор, в 2017 році зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на земельні ділянки площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:009 та площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, яке йому ніколи не належало, оскільки він не набував такого права у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 24 даного закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Зазначених норм закону державний реєстратор не дотримався, отримавши поданий на реєстрацію державний акт про право власності на зазначені земельні ділянки на ім`я ОСОБА_3 , який виданий на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 жовтня 2007 року, не перевірив відомості з державного реєстру судових рішень, не впевнився в чинності зазначеного рішення суду, не звернув уваги, що на момент звернення ОСОБА_3 з заявою про реєстрацію права власності, такого права у нього не було.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з доводами позивача про незаконність рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки за відповідачем та наявність підстав до їх скасування.
За приписами ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Оскільки, наявна в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно незаконна реєстрація права власності відповідача на земельні ділянки перешкоджає позивачу отримати свідоцтво про право власності, його право має бути захищене шляхом скасування рішень державного реєстратора та визнання права власності на спадкове майно, яке він успадкував у встановленому порядку та яке до смерті ОСОБА_4 належало останньому.
Зазначене узгоджується з вимогами ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до частини третьої якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Отже, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Щодо визнання недійсними і скасування державних актів ЯД № 966726та ЯД № 966724.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина перша статті 125 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта та до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з цієї дати, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача.
Схожі за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).
За таких обставин, визнання недійсними та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку є не належним та не ефективним способом захисту, оскільки не призводить до поновлення порушених прав позивача.
Вимоги позивача про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Судове рішення про визнання права власності за позивачем є підставою до реєстрації такого права в державному реєстрі речових прав на нерухове майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 
1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 
2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 344/16879/15-ц від 14.12.2021 року.
За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Отже, позивач, будучи власником спадкового майна, не може реалізувати своє право шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину через наявність перешкод створених відповідачем, а саме реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно неіснуючого права власності за ним на належні позивачу земельні ділянки.
За таких обставин, визнання за позивачем, набутого у встановленому порядку права власності є належним та ефективним способом захисту даного права, який призводить до повного поновлення його прав. 
З огляду на викладене, витребування майна є надлишковим та не потрібним в даному випадку способом захисту порушеного права, яке повністю поновлюється внаслідок його визнання.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Бишівської сільської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області задовольнити частково.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1235551932227, дата реєстрації права власності 20.04.2017 р., об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, площею 2,43 га, власник ОСОБА_3 , розмір частки 1/1, адреса: Київська обл., Макарівський р-н., с/рада Чорногородська, номер запису про право власності/довірчої власності: 20178527, державний реєстратор Шевчук Світлана Анатоліївна, Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська область; 
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1234664732227, дата реєстрації права власності 20.04.2017 року, об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, площею 0,6877 га, власник ОСОБА_3 , розмір частки 1/1, адреса: Київська обл., Макарівськии р-н., с/рада Чорногородська, номер запису про право власності/довірчої власності: 20161289, державний реєстратор Шевчук Світлана Анатоліївна, Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестиції! Васильківського району», Київська область; 
Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 2,43 га, кадастровий номер 3222788300:03:008:0009, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,6877 га, кадастровий номер 3222788300:04:004:0012, розташовану на території Чорногородської сільської ради Бучанського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
В іншій частині позов ОСОБА_1 до Бишівської сільської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 10 квітня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.