ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/4377/25 
Номер провадження 22-ц/816/1822/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Щербаченко М. В. (суддя-доповідач), Сидоренко А. П. , Сізова Д. В. , розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року у складі судді Зоріка М.В., ухваленого в м. Суми, 
у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У березні 2025 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПІНГ-ПОНГ», яке 01.07.2025 змінило назву на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» звернулося до суду з указаним позовом.
Позов мотивований тим, що 13.04.2020 відповідачка уклала з ТОВ «МІЛОАН» електронний договір про споживчий кредит № 2015956, за умовами якого вказане товариство перерахувало їй кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 8000 грн. Відповідачка не виконала належним чином свої зобов`язання за вказаним кредитним договором. 
Відповідно до умов Договору факторингу № 03/10 ТОВ «МІЛОАН» від 09.10.2020 року відступило право вимоги за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». 24.01.2022 між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» укладений договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого та згідно додатку № 1 до договору, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за договором про споживчий кредит № 2015956 від 13.04.2020.
Розмір заборгованості відповідачки перед позивачем становить 33 248 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8000 грн; заборгованість за процентами – 24 448 грн; заборгованість за комісією – 800 грн. 
Позивач зазначає, що після набуття права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 направив їй повідомлення про відступлення права вимоги.
Посилаючись на указані обставини, просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 у розмірі 33 248 грн та судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» заборгованість за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 у сумі 9248 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, ураховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 повернула кредитні кошти, отримані нею на підставі договору про споживчий кредит, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8000 грн, 448 грн заборгованість за відсотками та 800 грн комісії. Прострочена заборгованість за відсотками у заявленій позивачем сумі не підлягає стягненню, оскільки сторонами був погоджений строк кредитування у договорі тривалістю 7 днів, а доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Отже, розмір відсотків відповідно до умов договору про споживчий кредит за період з 13 по 20 квітня 2020 року становить 448 грн. 
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
23 лютого 2026 року ОСОБА_2 за допомогою засобів поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування судом до спірних правовідносин положень статті 257 ЦК України, просить Сумський апеляційний суд скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з указаним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, заяву про поновлення строку для звернення з позовом до суду не подав, і суд, розглянувши справу, строк позовної давності не продовжував. Також зазначає, що обставина воєнного стану не є безумовною підставою для продовження строків, сторона у справі у кожному окремому випадку повинна довести, яким чином на реалізацію своїх прав впливали обставини воєнного стану, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд. Крім того, 04.09.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності, згідно з яким пункт 19 виключено. Набрання чинності цим Законом фактично скасувало «воєнне» призупинення строків, повернувши застосування загального та спеціальних строків позовної давності, встановлених ЦК України, а тому з цих підстав після 04.09.2025 у суду першої інстанції не було підстав навіть для часткового задоволення заявленого у справі позову.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; здійснити розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції та стягнути з відповідачки понесені витрати позивача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Посилався на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором № 2015956 від 13.04.2020 року не закінчився, оскільки його перебіг був призупинений на період карантину та воєнного стану, а відповідно до Закону України № 4434 він почне обчислюватись з 04.09.2025 року. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
13.04.2020 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_2 на підставі Анкети-заяви, підписаної відповідачкою, укладений кредитний договір № 2015956 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства.
За умовами указаного Договору позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений пунктом 1.3 Договору надати позичальниці грошові кошти (фінансовий кредит), а позичальниця зобов`язалася повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі та на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Сума кредиту - 8000 грн, кредит надається строком на 7 днів з 13.04.2020. Термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 20.04.2020 року (а.с. 12, 18,19).
Комісія за надання кредиту – 800 грн, яка нараховується за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1).
Проценти за користування кредитом – 448,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,80% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки – фіксована (п. 1.5.2 договору).
Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 договору).
На підтвердження факту отримання відповідачкою кредитних коштів позивачем надано копію платіжного доручення № 18039590 від 13.04.2020 про перерахування ТОВ «МІЛОАН» ОСОБА_2 8000 грн кредитних коштів за договором № 2015659 (а.с. 27).
09.10.2020 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (фактор) та ТОВ «МІЛОАН» (клієнт) укладений договір факторингу № 03/10, відповідно до умов якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначеним цим договором (а.с. 20-23).
Згідно з п. 4.1 договору факторингу № 4.1 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання цього договору.
Відповідно до копії витягу з додатку до договору факторингу № 03/10 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №2015956 від 13.04.2020, сума заборгованості – 33 248 грн, у тому числі: 8000 грн 00 коп. за тілом кредиту; 24 448 грн 00 коп. за відсотками; 800 грн 00 коп. за комісією (а.с. 10).
Позивачем надано копії платіжних інструкцій про сплату ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» ТОВ «МІЛОАН» фінансування за отримані платежі згідно договору факторингу № 03/10 (а.с. 32-34). 
24.01.2022 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ», яке 01.07.2025 року змінило назву на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС», укладений договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с. 24-25).
Пунктом 1.3 договору факторингу № 1/15 передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання відповідного реєстру. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора або клієнта або підписання будь-яких документів.
Відповідно до копії витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 року, сума заборгованості – 33 248 грн, з яких: 8000 грн – заборгованість за тілом кредиту; 24448 грн – заборгованість за відсотками; 800 грн – заборгованість за комісією (а.с. 9).
Позивачем надсилалась ОСОБА_2 досудова вимога від 02.11.2024 року, в якій повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 від первісного кредитора до позивача та про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 33248 грн 00 коп. за зазначеними у вимозі реквізитами (а.с. 29).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю вимог, стверджуючи, що зазначений у позовній заяві кредитний договір з ТОВ «Мілоан» ніколи не укладала та не підписувала, коштів, які були предметом договору не отримувала, посилалась на те, що стала жертвою шахраїв.
Натомість в апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 змінила позицію, не оспорила фактичних обставин справи, зокрема, факт укладення кредитного договору, отримання коштів та факт невиконання умов кредитного договору. Її доводи апеляційної скарги в обґрунтування підстав скасування рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 30 січня 2026 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог зводяться лише до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема незастосування до спірних правовідносин положень статті 257 ЦК України. Заявниця апеляційної скарги вважає, що строк позовної давності за вимогами позивача закінчився 21 квітня 2024 року, а заяви про поновлення цього строку позивач не подав, а тому у суду першої інстанції не було підстав навіть для часткового задоволення позову.
За приписами частини першої та другої статті 365 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже, розглядаючи апеляційну скаргу відповідачки у межах її доводів та вимог, апеляційний суд, виходить з таких мотивів.
Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.
Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.
Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
У справі, яка переглядається, відповідачка ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, подавала відзив на позов, в якому не посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності. Відповідачка не подавала окремої заяви чи в інший спосіб не заявляла до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення про застосування позовної давності. Представник відповідачки ОСОБА_3 також не заявляла на стадії розгляду судом першої інстанції про застосування позовної давності. 
Крім того, в апеляційній скарзі відсутні посилання на причини та відповідні докази поважних причин, які об`єктивно позбавляли ОСОБА_2 можливості зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Отже, апеляційний суд не вправі прийняти до розгляду заяву відповідачки про застосування позовної давності, а тому по суті апеляційний суд не вирішує питання чи пропущено позивачем строк позовної давності.
Зважаючи на викладене, вимоги апеляційної скарги про скасування рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності не підлягають задоволенню.
Разом з тим, за приписами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідачки комісії, що вказує на те, що апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, зважаючи на такі мотиви.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У справі, яка переглядається установлено, що умовами пункту 1.5.1 Кредитного договору від 13.04.2020 як складова витрат позичальника за кредитом передбачена комісія за надання кредиту в сумі 800 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово.
Аналіз пункту 1.5.1 указаного Договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з наданням кредиту, які надаються позичальнику та за які кредитодавцем встановлена комісія у розмірі 10% від суми кредиту одноразово. Позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору. 
Зважаючи на викладене, апеляційний суд резюмує, що положення пункту 1.5.1 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Указаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22, в якій надавалась правова оцінка тотожному пункту договору про споживчий кредит, стороною якого є ТОВ «Мілоан». 
Також апеляційний суд зауважує, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними. 
Надання кредиту є по суті основним обов`язком кредитодавця за умовами укладеного із споживачем договором, а не послугою, виконання якого не може здійснюватися за окрему плату.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Оскільки пункт 1.5.1 Кредитного договору, яким установлений обов`язок позичальника сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 10% від суми кредиту одноразово є нікчемним, апеляційний суд на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України вважає за потрібне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Зокрема, сума боргу підлягає зменшенню на суму комісії за надання кредиту у розмірі 800 грн 00 коп.
Отже, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту відсутні. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 375 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно змінити шляхом викладення його резолютивної частини у редакції цієї постанови.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто 673 грн 66 коп. судового збору та 1668 грн 60 коп. витрат позивача на професійну правничу допомогу.
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю першої групи (а.с. 13). 
Суд, стягуючи з відповідачки на користь позивача судовий збір, не врахував, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає компенсації позивачу судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 615 грн 53 коп. (2422 грн 40 грн х 25,41%) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідачки на користь позивача 1524 грн 60 коп. витрат на правничу допомогу.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідачки понесені ним в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн 00 коп.
Частиною третьою статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
Відповідно до частин три, чотири статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи установлено, що позивачем з Адвокатським Бюро «Анастасії Міньковської» 05 січня 2026 року був укладений Договір про надання правової допомоги №43657029-АБ. Відповідно до Додаткової угоди № 1885632 від 18.03.2026 року до указаного Договору указане адвокатське бюро зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів позивача у цій справі в Сумському апеляційному суді, складання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу – 2000 грн 00 коп. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача, крім копії указаного Договору та додаткової угоди до нього надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Міньковською А.В. серія КС №11306/10 від 02.11.2023 року; Акт № 2015956 про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 18.03.2026 року з Детальним описом наданих послуг на суму 2000 грн 00 коп.
Клопотання про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України відповідачка не заявила.
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд дійшов переконання, що заявлені до відшкодування позивачем витрати на професійну правничу допомогу, понесені на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідають критерію розумності їхнього розміру, співмірні зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на надання відповідних послуг. Оскільки апеляційну скаргу відповідачки задоволено частково, то з неї слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1827 грн.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року змінити в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню, виклавши мотивувальну частину щодо вимог про стягнення комісії у редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» заборгованість за кредитним договором № 2015956 від 13.04.2020 року у сумі 8448 гривень 00 копійок».
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року змінити в частині розподілу судових витрат.
Компенсувати ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 615 гривень 51 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 1524 гривень 60 копійок та в суді апеляційної інстанції у розмірі 1827 гривень 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач   	М. В. Щербаченко	

Судді А. П. Сидоренко 

Д. В. Сізов