Справа № 351/1315/25 
Провадження № 22-ц/4808/621/26 
Головуючий у 1 інстанції МАРТИНЮК В. І. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є,
за участю секретаря - Кузів А.В.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа: Служба у справах дітей відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Мартинюка В.І., 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із позовною заявою про позбавлення батьківських прав. 
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 22.04.2014 між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
26 жовтня 2015 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми шлюб між сторонами розірвано і з того часу відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, з донькою не спілкується, не цікавиться її життям, про її фізичний і духовний розвиток не дбає, матеріальної підтримки не надає, не забезпечує необхідними умовами для нормального розвитку. 
Позивач разом із донькою проживали та були зареєстровані у с. Верхнє Піщане Сумської області. У зв`язку з веденням бойових дій на території Сумської області та з метою забезпечення безпеки дитини, позивач із донькою переїхали до родичів колишньої дружини у с. Іллінці Івано-Франківської області, де вони фактично проживають і на даний час. Зараз донька ОСОБА_5 проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні. Відповідачка тривалий час проживає за межами України (Італійська Респубілка, місто ОСОБА_6 ), де створила нову сім`ю, та не має наміру брати участь у вихованні спільної доньки. Така поведінка відповідачки негативно позначилася на емоційному стані доньки, яка не виявляє бажання підтримувати з відповідачкою будь-який контакт, що свідчить про втрату емоційного зв`язку між ними. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку колишньої дружини.
Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить суд скасувати рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що в оскаржуваному рішенні суд не обґрунтував конкретних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, а лише обмежився загальними фразами щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та посилання на практику Верховного Суду без обґрунтування їх застосування в спірному випадку.
Зазначає, що у справі є висновок органу опіки про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, з яким вона погодилась. Водночас суд, всупереч ч. 6 ст. 19 СК України, не надав цьому висновку належної оцінки та не обґрунтував своєї згоди чи незгоди з ним.
Судом не взято до уваги винну поведінку матері, яка знаючи про війну в Україні, вимушене переселення скаржника з донькою в іншу область на проживання, відсутність у нього постійного місця роботи, відповідачка не намагалась створити дочці безпечні умови проживання, не пропонувала їй приїхати до себе в Італію, не надала будь-якої фінансової допомоги, не виявила інтересу до внутрішнього світу та переживань дитини, що призвело до втрати емоційного зв`язку з дочкою.
Посилається на те, що позивачем наведено всі докази свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження. Копія ухвали направлялась  ОСОБА_2 за місцем її реєстрації.На адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 272 ЦПК України свідчить про вручення відповідачці ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року призначено справу до розгляду.
Відзив на апеляційну не подано.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Апеляційним судом за місцем реєстрації місця проживання позивача та відповідачки надсилались судові повістки-повідомлення, які повернулась на адресу Івано-Франківського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України вони є такими, що отримали судову повістку-повідомлення.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не з`явився. Представник скаржника повідомлений належним чином про дату, місце та час судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного, що відповідно до положень ч.5 ст.130 ЦПК України вважається врученням повістки і цій особі. 

Представник третьої особи Служби у справах дітей відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради про дату та час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дочки на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин свідомого та умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Факт проживання дитини з батьком та її матеріальне забезпечення останнім не є безумовним свідченням самоусунення матері від виховання дитини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . 
Згідно рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать витяги з реєстру територіальної громади від 19.11.2024 № 2024/013994547 та № 2024/013994071.
Фактичне місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 АДРЕСА_2 ,що підтверджується довідками від 19.11.2024 № 2612-7002164498 та № 2612-7002164440 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи
Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 27.06.2025 № 198, ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_4 проживають в с. Іллінці з вересня 2024 року без реєстрації, як внутрішньо переміщені особи. Мати дитини ОСОБА_2 тривалий час перебуває за межами України, зі слів дочки ОСОБА_5 та колишнього чоловіка ОСОБА_8 має іншу сім`ю.
Згідно довідки Іллінецького ліцею Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 27.06.2025 № 47 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переведена до 5 класу Іллінецького ліцею Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області. Вихованням ОСОБА_5 займається її батько, який має постійний зв`язок з адміністрацією закладу та керівником класу, проявляє турботу про доньку, підтримує надає всіляку допомогу. Мати ОСОБА_2 участі у вихованні дочки не приймає.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Заболотівської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету селищної ради від 31 жовтня 2025 року № 1135-73/2025, орган опіки та піклування Заболотівської селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судом з`ясовано думку дитини.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно доньки ОСОБА_4 , 16.08.2014 року, який затверджено рушенням виконавчого комітету Заболотівської селищної рада від 31.10.2025 року №1135-73/2025 працівниками відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради 13.10.2025 року проведено обстеження умов проживання по АДРЕСА_2 та було встановлено, що за вказаною адресою проживає позивач та його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із листопада 2024 року. У житловому будинку створені належні умови проживання, виховання та розвитку дитини. Сімя перемістилася із Сумської області через бойові дії.
Зі слів дитини з ОСОБА_2 спілкується дуже рідко, вона не цікавиться її життям, матеріально не допомогає. Повідомила, що останній раз спілкувалася з матір`ю близько 2 місяців тому, мама проживає в Італії, а вона з 2016 року проживає з батьком, який забезпечує її всім необхідним. ОСОБА_5 повідомила, що бажає матір позбавити батьківських прав. ОСОБА_2 у телефонному режимі повідомила працівників служби, що за сімейними обставинами не має змоги забрати ОСОБА_5 за межі території України та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Орган опіки та піклування вважав за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 .
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20,від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
Колегія суддів вважає, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування від 31.10.2025 року №1135-73/2025 не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, а тому, апеляційний суд вважає,що судом обґрунтовано не враховано даний висновок. Крім того, вказаний висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. Зазначення у висновку, що ОСОБА_2 повідомила про те, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно дочки не може слугувати підставою для позбавлення останньої батьківських прав стосовно доньки, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини. Вказане не свідчить про остаточне й свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Суд першої інстанції з`ясував фактичні обставини справи, дослідив та надав належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності та дійшов вірного висновку, що судом не встановлено навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки,та дійшов вірного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав допускається лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Та обставина, що відповідачка перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. При цьому апеляційний суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 при розгляді спору не довів, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на краще і сприятиме захисту інтересів дитини.
Судом першої інстанції надано правову оцінку поданим сторонами доказам і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення її батьківських прав відносно дочки, оскільки таке позбавлення не буде відповідати найкращим інтересам дитини. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий       В.М. Луганська

Судді:        В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева