ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 752/6588/22
провадження № 61-4260св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Петрова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гугін Дмитро Юрійович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року в складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року в складі колегії суддів Фінагеєва В. О., Журби С. О., Яворського М. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних, інфляційних збитків та пені,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних, інфляційних збитків та пені.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у 2020 році між ним та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ФОП ОСОБА_2 , виникли правовідносини на підставі усних домовленостей щодо купівлі-продажу будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири. Сторони не підписували жодних письмових договорів чи документів, які б підтверджували домовленості щодо купівлі-продажу товарів, оскільки між ними були дружні стосунки. 

На виконання домовленостей ФОП ОСОБА_2 сформувала рахунки на загальну суму 1 011 822,00 грн, які він одразу оплатив, однак оригінали рахунків-фактур не були йому передані. Всі усні переговори щодо придбання товару він (позивач) здійснював із ОСОБА_3 , який був посередником між ним та ФОП ОСОБА_2 . 

Зазначав, що ОСОБА_3 запевняв його, що оплачений ним товар є в наявності та розміщений на складах. 

Після чергових усних його прохань надати докази наявності оплаченого ним товару та невиконання ОСОБА_3 цих домовленостей він направив відповідачу лист від 23 грудня 2021 року з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн. 

Однак на час звернення до суду з цим позовом відповідач не передала йому товар та не повернула грошові кошти за непоставлений товар.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 011 822,00 грн, 3 % річних у розмірі 38 329,15 грн, інфляційні збитки у розмірі 226 078,63 грн, пеню у розмірі 971 349,12 грн.

Короткий зміст рішення першої інстанції

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження усіх істотних умов усного правочину із ФОП ОСОБА_2 , а також порушення останньою зобов`язання за усним договором, що є його процесуальним обов`язком. Не містять таких доказів і матеріали справи. Сам факт наявності платіжних доручень про перерахування ФОП ОСОБА_2 грошових коштів у період із 09 жовтня 2020 року до 11 жовтня 2021 року у розмірі 1 011 822,00 грн, ураховуючи заперечення відповідача проти укладення усного договору між сторонами спору, не може бути єдиною і безумовною підставою для висновку про те, що сторони спору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири, зобов`язань сторін договору, ціни договору, а також порядку та строків його виконання і відповідальності сторін.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.

Зокрема, апеляційний суд, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 березня 2021 року у справі № 724/970/18 та від 19 листопада 2018 року у справі № 372/4949/15, зазначив, що позивач не довів фактів погодження усіх істотних умов укладення правочину з ФОП ОСОБА_2 , а також порушення нею зобов`язання за усним договором поставки.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

21 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гугін Д. Ю., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди не дослідили всіх обставин справи, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 березня 2024 року в справі № 752/16778/22, від 24 вересня 2020 року в справі № 761/9737/18, від 11 листопада 2020 року в справі № 761/21897/16, від 24 лютого 2021 року в справі № 487/6183/18.

Касаційну скаргу аргументовано тим, що позивач, на підтвердження своїх вимог та існування між сторонами правовідносин з усної домовленості купівлі-продажу будівельних матеріалів та техніки, надав докази, зокрема квитанції про оплату рахунків-фактур на суму 1 011 822,00 грн та вимоги, які надіслані відповідачу щодо поставки товару та повернення коштів. Водночас відповідач на спростування викладених позивачем обставин не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування між сторонами інших за змістом правовідносин, ніж тих, що заявлені в позові, що є його процесуальним обов`язком.

Також звертає увагу на недобросовісну та непослідовну поведінку відповідача, яка полягає у визнанні нею факту отримання коштів та вимог щодо передання товару і повернення коштів від позивача, а також у відмові повертати кошти позивачу у зв`язку з тим, що між сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору. Крім того, зазначає, що відповідач за 4 роки не вчинила жодних дій щодо передання товару та не зверталася до позивача з проханням / вимогою погодити істотні умови договору. 

Заявник вважає, що позиція відповідача про помилкове отримання 19 платежів від позивача на банківський рахунок ФОП ОСОБА_2 протягом року, а також вимог від позивача щодо поставки товару та повернення коштів є менш переконливою і вирогідною, ніж позиція позивача, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу товару.

Також заявник не погоджується з висновками судів про те, що позивач не надавав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири, зобов`язань сторін договору, ціни, порядку та строків його виконання, а також відповідальності за його невиконання. Вважає, що зазначені підстави для відмови у задоволенні позову є такими, що не відповідають законодавству України та висновкам Верховного Суду. Суди під час застосування частини першої статті 638 ЦК України неправильно визначили істотні умови договору купівлі-продажу.

Крім того, вважає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів».
Доводи інших учасників справи

Відзив / заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 15 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва.

Справа № 752/6588/22 надійшла до Верховного Суду у травні 2025 року.

Ухвалою від 19 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу № 752/6588/22 до судового розгляду.

Ухвалою від 26 листопада 2025 року Верховний Суд передав зазначену справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою від 02 лютого 2026 року справу повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з'ясовані судами

Суди встановили, що у період із 09 жовтня 2020 року до 11 жовтня 2021 року позивач перерахував на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму у розмірі 1 011 822,00 грн відповідно до таких платіжних доручень:
- від 09 жовтня 2020 року № 41864353 - про оплату рахунку-фактури від 09 жовтня 2020 року № 09102020 у сумі 20 300,00 грн;
- від 26 жовтня 2020 року № 43098446 - про оплату рахунку-фактури від 26 жовтня 2020 року № 26102020-5 у сумі 74 985,00 грн;
- від 27 жовтня 2020 року № 0410001 - про оплату рахунку-фактури від 27 жовтня 2020 року № 27102020-1 у сумі 84 050,00 грн;
- від 17 грудня 2020 року № 47768877 - про оплату рахунку-фактури від 17 грудня 2020 року № 17112020-1 у сумі 71 500,00 грн;
- від 12 лютого 2021 року № 52212583 - про оплату рахунку-фактури від 12 лютого 2021 року № 12122021-1 у сумі 207 500,00 грн;
- від 17 лютого 2021 року № 52648539 - про оплату рахунку-фактури від 17 лютого 2021 року № 17022021-3 у сумі 26 200,00 грн;
- від 26 лютого 2021 року № 53496484 - про оплату рахунку-фактури від 26 лютого 2021 року № 16022021-3 у сумі 10 480,00 грн;
- від 10 березня 2021 року № 54640708 - про оплату рахунку-фактури від 10 березня 2021 року № 10032021-7 у сумі 69 900,00 грн;
- від 18 березня 2021 року № 55382423 - про оплату рахунку-фактури від 18 березня 2021 року № 18032021-1 у сумі 65 000,00 грн;
- від 09 квітня 2021 року № 57357814 - про оплату рахунку-фактури від 09 квітня 2021 року № 09042021-1 у сумі 107 474,00 грн;
- від 13 квітня 2021 року № 57708030 - про оплату рахунку-фактури від 13 квітня 2021 року № 130420021-4 у сумі 85 475,00 грн;
- від 17 червня 2021 року № 63908218 - про оплату рахунку-фактури від 17 червня 2021 року № 17062021-2 у сумі 22 094,00 грн;
- від 29 червня 2021 року № 64990060 - про оплату рахунку-фактури від 29 червня 2021 року № 29062021-1 у сумі 45 861,00 грн;
- від 21 вересня 2021 року № 73166190 - про оплату рахунку-фактури від 21 вересня 2021 року № 21092021-1 у сумі 49 931,00 грн;
- від 12 лютого 2021 року № 52212583 - про оплату рахунку-фактури від 12 лютого 2021 року № 12122021-1 у сумі 207 500,00 грн;
- від 06 жовтня 2021 року № 74693969 - про оплату рахунку-фактури від 06 жовтня 2021 року № 06102021-1 у сумі 5 760,00 грн;
- від 08 жовтня 2021 року № 74986367 - про оплату рахунку-фактури від 08 жовтня 2021 року № 08102021-1 у сумі 28 654,00 грн;
- від 18 жовтня 2021 року № 75979980 - про оплату рахунку-фактури від 18 жовтня 2021 року № 18102021-3 у сумі 9 596,00 грн;
- від 20 жовтня 2021 року № 76224092 - про оплату рахунку-фактури від 20 жовтня 2021 року № 20102021-1 у сумі 14 212,00 грн;
- від 21 жовтня 2021 року № 76358253 - про оплату рахунку-фактури від 21 жовтня 2021 року № 21102021-1 у сумі 12 850,00 грн (т. 1, а. с. 23-37).

Перерахування зазначених коштів сторони не спростовують.

Зазначені у платіжних дорученнях рахунки-фактури у матеріалах справи відсутні та позивач їх до суду не надав.

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про виконання зобов`язання на суму 1 011 822,00 грн, у якій просив поставити товар, оплачений відповідно до рахунків-фактур, у семиденний строк з дня отримання вимоги. Зазначену вимогу відповідач отримала 29 грудня 2021 року (т. 1, а. с. 47, 48).

14 січня 2022 року ОСОБА_1 направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про розірвання договірних відносин у зв`язку із невиконанням зобов`язання та повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн (т. 1, а. с. 49-52).

06 лютого 2022 року ОСОБА_1 повторно направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про розірвання договірних відносин у зв`язку з невиконанням зобов`язання та повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн, яка вручена особисто адресату 11 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 58-61, 63, 64).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, З частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).

Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Предметом касаційного перегляду є вимога ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів з ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань, які виникли на підставі усного договору купівлі-продажу будівельних товарів та техніки.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження усіх істотних умов усного правочину з ФОП ОСОБА_2 , а також порушення останньою зобов`язання за усним договором, що є його процесуальним обов`язком. Суд визнав, що сам факт наявності платіжних доручень про перерахування ФОП ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 1 011 822,00 грн, з урахуванням заперечення відповідача проти укладення усного договору між сторонами спору, не може бути єдиною і безумовною підставою для висновку про те, що сторони спору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів, зобов`язань сторін договору, ціни договору, а також порядку та строків його виконання і відповідальності сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у статті 11 цього Кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Окремим видом зобов`язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

У частині першій статті 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Отже, суб`єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник). Вимоги наявності такого статусу для покупця немає. Покупець має право використовувати товар, отриманий за договором поставки, у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває право вимагати її оплати, а покупець, у свою чергу, зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває право вимагати від продавця її передачі.

Однак виникнення таких правовідносин має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Договір купівлі-продажу повинен містити істотні умови (сторони договору, предмет договору, умови про ціну, якість та кількість товару), без яких договір не вважається укладеним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Принцип допустимості доказів передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт погодження усіх істотних умов укладення правочину із ФОП ОСОБА_2 , а також порушення нею зобов`язання за усним договором поставки, що є його процесуальним обов`язком.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року в справі № 372/4949/15-ц (провадження № 61-29013св18), що стосувалася стягнення грошових коштів за договором поставки будівельних матеріалів, укладеним в усній формі, а також у постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року в справі № 724/970/18 (провадження № 61-6172св19).

Ураховуючи наведене, безпідставним є посилання позивача у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 752/16778/22, від 24 вересня 2020 року в справі № 761/9737/18, від 11 листопада 2020 року в справі № 761/21897/16, від 24 лютого 2021 року в справі № 487/6183/18, оскільки суд розглядав справи з іншими фактичними обставинами.

Врахувавши те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 38 329,15 грн, інфляційних втрат у розмірі 226 078,63 грн, пені у розмірі 971 349,12 грн є похідними від вимог про стягнення грошових коштів через неналежне, на думку позивача, виконання відповідачем своїх зобов`язань, то суди дійшли правильних висновків про відмову у їх задоволенні. 

Отже, доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій з наданням їм відповідної правової оцінки, що ґрунтується на вимогах закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гугін Дмитро Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк