Справа № 201/12216/24
Провадження № 2/201/353/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року місто Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача 
В жовтні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна в якому просила суд:
Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 нерухоме майно - квартиру, загальною площею (кв.м): 43.2 кв.метрів, житловою площею 27,7 кв. м., що складається з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 туалет, 5 - кухня, 6,7 - житлові, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 866712712101).
В обґрунтування позову з урахуванням зміни предмету позову зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Ніною Антонівною за реєстром № 158.
Позивач є громадянкою України проте наразі проживає в Німеччині в місті Нюрберг. В вересні 2024 року їй зателефонували сусіди з будинку АДРЕСА_3 та повідомили, що в належну позивачці квартиру намагаються потрапити невідомі особи. 
27 вересня 2024 року було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 396959261, з якого стало відомо, що 02 вересня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним Михайлом Самуіловичем, діючим як державний реєстратор, було прийняте Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74846752. 
Згідно вказаного рішення зареєстровано право власності відповідача – ОСОБА_2 на належну позивачці квартиру АДРЕСА_2 . 
Підставою для такої перереєстрації права власності є договір купівлі - продажу, посвідчений 02 вересня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним Михайлом Самуіловичем, за реєстром № 842, бланк серія номер НТН285430. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно продажу квартири начебто було здійснено за 1 120 000 грн. 
Позивачка жодного договору на відчуження не укладала, гроші не одержувала, хто такий ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вона не знає. 
Також, позивачка не уповноважувала будь-яких інших осіб на вчинення такого правочину, не видавала довіреностей для їх вчинення. 
Сама позивачка з Німеччини не виїжджала, укласти будь-який договір не могла. У зв`язку з виявленням очевидних ознак кримінального правопорушення через свого представника звернулась до правоохоронних органів.
05 жовтня 2024 року правоохоронними органами було розпочато кримінальне провадження № 12024041650001660 від 05 жовтня 2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У вказаному кримінальному провадженні вона визнана потерпілою. 
В рамках вказаного кримінального провадження слідчим, в порядку тимчасового доступу до оригіналів документів, на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року № 201/12677/24, було отримано оригінал вищезазначеного договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2024 року та всі документи на підставі яких було посвідчено вказаний договір. Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, позивачу стало відомо, що шахрайське заволодіння належною їй квартирою відбулося 02 вересня 2024 року в результаті укладення ОСОБА_5 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) договору купівлі-продажу вищевказаної квартири по довіреності від 14 червня 2024 року, наче посвідченої державним нотаріусом міста Лімасол Міхалакісом Саввою, підпис та печатка якого засвідчена Головою адміністративного округу міста Лімасол Республіки Кіпр Андреасом Чацціку, якої вона (позивачка) йому не видавала. 
Позивачка не уповноважувала нотаріуса Кіпра посвідчити її підпис на довіреності від 14 червня 2024 року, і ніколи на Кіпрі не була. Територію Німеччини в період начебто посвідчення довіреності від 14 червня 2024 не покидала. Вважає, що квартира вибула з власності позивача поза межами її волі, внаслідок вчинення шахрайських дій відносно неї та неправомірних реєстраційних дій без її відома та участі.
Спірне житлове приміщення вибуло з власності позивача поза межами її волі, внаслідок вчинення неправомірних дій щодо посвідчення довіреності на Кіпрі, а в подальшому за договором купівлі-продажу від 02 вересня 2024 року майно перейшло до останнього набувача ОСОБА_2 , тому на переконання позивачки, її право як законного володільця підлягає захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало (т. 1 а.с 160-171).
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 01 жовтня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.37-38).
Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ч.8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
02 жовтня 2024 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 39-40) 
10 жовтня 2024 року разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення (т. 1 а.с. 42-63), яка відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду була передана судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 64).
Ухвалою судді від 11 жовтня 2024 року заява про забезпечення позову була задоволена (т. 1 а.с. 65-70). 
24 жовтня 2024 року надійшла відповідь з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про відсутність відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с 72).
24 жовтня 2024 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Державної міграційної служби України, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 73). 
11 листопада 2024 року надійшла відповідь з Державної міграційної служби України про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 77).
Ухвалою судді від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребувано докази у приватного нотаріуса Царейкіна М.С. (т. 1 а.с. 78-79).
29 вересня 2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» було подано заяву про зміну предмету позову (т. 1 а.с 160-171).
30 вересня 2025 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 229-231).
Ухвалою суду від 30 вересня 2025 заяву про зміну предмету позову було залишено без руху (т. 1 а.с 243-245).
07 жовтня 2025 року представником позивача усунуто виявленні судом недоліки (т. 2 а.с. 1-12).
Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року прийнято заяву про зміну предмету позову (т. 2 а.с .26-28).
09 жовтня 2025 року ухвалою суду частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 2 а.с. 29-30).
Представником позивача через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів (т. 2 а.с. 32-52). 
28 жовтня 2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» подано клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 54- 55). 
30 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли витребуванні судом документи, а саме інформація про перетин кордону України відповідачем ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 58).
02 грудня 2025 року представником позивача подано заяву про залишення клопотання про витребування доказів від 28 жовтня 2025 року без розгляду та закриття підготовче провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті (т. 2 а.с. 63).
Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було залишено без розгляду, закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 65-66).
06 березня 2026 року в.о. директора Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» про проведення судового засідання за відсутності ОСОБА_2 
11 березня 2026 року представником позивача подано клопотання про залишення позовних вимог в частині до ОСОБА_5 без розгляду.
Ухвалою суду від 11 березня 2026 року заяву представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог до ОСОБА_5 було задоволено. Позовні вимоги до ОСОБА_5 – залишено без розгляду. 
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. 
Фактичні обставини встановленні судом. 
ОСОБА_7 є громадянкою України та постійно проживає в АДРЕСА_4 , на підтвердження чого надано копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон (т. 1 а.с. 12-26).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. та зареєстроване в реєстрі за № 158, (бланк номер НВС 063759) ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 є власником кв. АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 8-9).
Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 27 вересня 2024 рік право власності на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 866712712101 було зареєстровано 03 березня 2016 року за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, яке 02 вересня 2024 року було перереєстровано приватним нотаріусом Царейкіним М.С., Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на підставі договору купівлі – продажу, серія та номер: НТН285430/р№ 842 виданого 02 вересня 2024 року видавник : Приватний нотаріус Царейкін М.С., Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області (т. 1 а.с. 10).
30 травня 2024 року представник позивача звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до відділу поліції№ 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, а саме стосовно шахрайських дій з боку невідомих їй осіб щодо її квартири (т. 1 а.с. 11)
05 жовтня 2024 року правоохоронними органами було розпочато кримінальне провадження № 12024041650001660 від 05 жовтня 2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 197).
Відповідно до наданої медичної довідки позивач 11 червня 2024 року відвідувала лікаря в АДРЕСА_6 , окрім того надано довідку про те що позивач проходила лікування в червня 2024 року в реабілітаційній клініці фізіотерапії в АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 48-61).
Згідно наданої інформації на адвокатський запит Державної прикордонної служби України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 08 листопада 2017 року по 12 грудня 2024 рік в Базі даних не виявлено (т. 1 а.с. 111).
Приватним нотаріусом на виконання ухвали про витребування доказів надано відповідь, стосовно не можливості надати витребуванні документи, оскільки оригінал договору купівлі – продажу та документи на підставі яких був посвідчений 18 жовтня 2024 року вилучені старшим слідчим (т. 1 а.с. 112).
Відповідно до договору від 02 вересня 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Царейкіним М.С., Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі № 842 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , від імені якої за довіреністю, посвідченою 14 червня 2024 року державним нотаріусом міста Лімасол Міхалакісом Саввою, діяв ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продав, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 придбав кв.   АДРЕСА_5 . (т. 1 а.с. 117-118).
Згідно Довіреності від 12 червня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уповноважує ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 представляти її інтереси та вчиняти увесь передбачений чинним законодавством комплекс юридично значущих дій, управляти та розпоряджатися її майном, а саме кв. АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 123-127).
На адвокатський запит приватним нотаріусом Ніною Новіковою повідомлено, що з наданої до запиту фотокопії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 березня 2016 року № 158 вбачається , що на ньому виконано не її підпис та не її печатка, які використовувалися нею в 2016 році, більш того реєстраційний номер виконано не її почерком.
Відповідно до наданої довідки від 23 жовтня 2024 року Комунальним закладом «Криворізький психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 знаходиться на лікуванні з 14 жовтня 2024 року по теперішній час (т. 1 а.с. 138).
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. 
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам такі висновки викладені у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). 
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: 
- чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 
- чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача
чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. 
Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. 
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, постанова ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20. 
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. 
Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.
Тобто, лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. 
Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Позивач звертаючись до суду з урахуванням зміни предмету позову посилаючись на вимоги ст. ст. 387, 388 ЦК України просила суд витребувати від відповідача нерухоме майно яке вибуло незаконно з її володіння шляхом укладення договору купівлі - продажу від її імені з відповідачем. 
З огляду на вищенаведене позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки порушує питання про витребування майна у сторони правочину з яким від її імені було укладено договір купівлі – продажу замість визнання договору недійсним та приведення в попередній стан, тобто застосування реституції.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Цивільним кодексом України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018р. у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача – з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Оскільки договір купівлі – продажу укладений між власником (позивачем) та відповідачем, а тому суд доходить висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 338 ЦК України, натомість до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма права про реституцію, як спеціальний зобов`язальний спосіб судового захисту права власності.
Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).
У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (пункти 66-70 постанови).
Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог у зв`язку з неправильно обраним позивачем способом захисту порушених прав.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна залишити без задоволення .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 березня 2026 року

Суддя С.О. Демидова