Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/792/25
02 березня 2026 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі: головуючого судді Куценка О.О., за участю секретаря судового засідання Двібородчин І.В., за участю позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Романенка Є.О.(який приймає участь в режимі відеоконференції), представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

17 червня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту трудових відносин та стягнення невиплаченої заробітної плати.
Позов обґрунтовано тим, що з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року позивач працював у відповідача водієм, однак трудові відносини у встановленому законом порядку оформлені не були, а заробітна плата йому не виплачена. На підтвердження позовних вимог позивач послався на те, що ним була написана заява про прийняття на роботу, відповідач в усному порядку ознайомив його з правилами внутрішнього трудового розпорядку, визначив трудову функцію водія та пообіцяв оплату праці у розмірі 1200 грн за день, а у вихідні та святкові дні — у подвійному розмірі. Також позивач зазначив, що 21 лютого 2025 року разом із відповідачем на транспортному засобі «Спрінтер» 313 cDi, грузопасажир, номерні знаки 9846, виїхав до Республіки Польща по службових справах та до 09 березня 2025 року виконував посадові обов`язки водія. Факт перебування за кордоном, на думку позивача, підтверджується копією його паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Крім того, позивач просив витребувати від Державної прикордонної служби України відомості про перетин державного кордону України у напрямку Республіки Польща вказаним автомобілем та осіб, які в ньому рухалися. Також позивач послався на можливість підтвердження викладених обставин свідком ОСОБА_4 , який, як стверджував позивач, працює у відповідача. Позивач зазначив, що 18 березня 2025 року звертався до Управління Держпраці в Івано-Франківській області зі скаргою, однак досудове врегулювання спору результату не дало.
Посилаючись на статті 21, 24, 232, 233 КЗпП України, положення Закону України «Про оплату праці», Рекомендацію МОП № 198 від 2006 року «Про трудові відносини», а також практику Верховного Суду щодо прихованого працевлаштування, позивач просив: встановити факт перебування у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року на посаді водія; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у сумі 43 200 грн та 300 євро за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення.
Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Решетова В.В. від 18 червня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.
Відповідно до протоколу зборів суддів № 4 від 19 вересня 2025 року у зв`язку із втратою працездатності та тривалим перебуванням на лікарняному судді Решетова В.В., з метою дотримання розумних строків розгляду справ та забезпечення ефективності правосуддя, прийнято рішення про заміну головуючого судді Решетова В.В. у справах, які перебувають у його провадженні, шляхом повторного автоматизованого розподілу.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2025 року головуючим у справі визначено суддю Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Куценка О.О.
Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Куценка О.О. від 26 вересня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження, постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження та повторно розпочати розгляд справи по суті, призначено судове засідання на 04 листопада 2025 року.
19 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву та заперечено проти позову в повному обсязі.
З клопотання встановлено, що відповідач проживає за кордоном та не мав можливості своєчасно отримати ухвалу про відкриття провадження у справі і копію позовної заяви з доданими до неї документами, а фактично ознайомився з матеріалами справи після приєднання представника до електронної справи через підсистему «Електронний суд» 04 грудня 2025 року. Враховуючи наведені представником відповідача обставини, а також зважаючи на необхідність забезпечення принципів змагальності сторін, рівності їхніх процесуальних прав та права відповідача на подання своїх заперечень проти позову, суд вважає причини пропуску строку на подання відзиву поважними, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу строку на подання відзиву та прийняття такого відзиву до розгляду.
Відзив мотивовано тим, що позивач ніколи не перебував у трудових правовідносинах із відповідачем, у тому числі у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року. У кадровій, бухгалтерській та іншій внутрішній документації відповідача будь-які відомості про позивача відсутні, жодних домовленостей про прийняття його на роботу або укладення цивільно-правової угоди між сторонами не було. Подана позивачем заява про прийняття на роботу не містить доказів її вручення чи направлення відповідачу. Також у відзиві зазначено, що за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю), проведеного Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці з 08 квітня 2025 року по 09 квітня 2025 року, факту роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_3 не встановлено. Крім того, транспортний засіб «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки 9846, на який посилається позивач, відповідачу не належить. Представник відповідача також зазначив, що у відповідача працюють лише двоє найманих працівників на посадах менеджера та керівника відділу продажу, посада водія у штаті відсутня, а особа на ім`я ОСОБА_5 у відповідача не працевлаштована. З цих підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.
27 січня 2026 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач не погодився з доводами відповідача, послався на концепцію прихованого працевлаштування та практику Верховного Суду, зазначив, що відповідач не спростував доводи позивача про його роботу водієм у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року, а тому просив позов задовольнити.
Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши учасників, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд доходить такого висновку.
Спір між сторонами виник з приводу встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем та стягнення, як наслідок такого встановлення, невиплаченої заробітної плати.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини першої статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.
За трудовим договором працівника приймають на роботу на посаду, передбачену організаційною структурою роботодавця, для виконання певної трудової функції за відповідною професією, спеціальністю чи посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата та інші трудові права й гарантії.
Відповідно до пунктів 1.1, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють у фізичної особи понад п`ять днів, а записи про прийняття на роботу вносяться після видання наказу (розпорядження).
Суд може визнати трудовий договір укладеним і за відсутності наказу чи розпорядження, однак лише за умови доведення інших істотних обставин, які підтверджують реальне виникнення трудових правовідносин, а саме: виконання працівником трудових функцій в інтересах роботодавця, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення роботодавцем умов праці, систематичну оплату праці, виконання роботи на визначеній посаді або за конкретною професією.
Саме такі підходи викладені й у правових висновках Верховного Суду, на які посилаються сторони, відповідно до яких встановлення факту наявності трудових відносин можливе при встановленні виконання працівником трудових функцій, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Водночас, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Згідно зі статтями 77, 78, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи.
На підтвердження позовних вимог позивачем подано копію заяви про прийняття на роботу, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, заяву до Держпраці та відповідь Держпраці.
Однак подана позивачем заява про прийняття на роботу сама по собі не є належним і достатнім доказом виникнення між сторонами трудових правовідносин, оскільки не містить жодних відміток про її отримання відповідачем, доказів її направлення або вручення, а також не підтверджує фактичного допуску позивача до роботи.
Копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон може підтверджувати лише факт перетину позивачем державного кордону, однак сама по собі не підтверджує ані перебування його у трудових відносинах із відповідачем, ані виконання трудової функції саме на посаді водія в інтересах відповідача.
Посилання позивача на те, що він виїжджав разом із відповідачем до Республіки Польща на транспортному засобі «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки 9846, не підтверджене належними та допустимими доказами. Матеріали справи не містять документів, які б підтверджували належність цього транспортного засобу відповідачу, правові підстави користування ним відповідачем, маршрутні листи, товарно-транспортні накладні, довіреності на керування транспортним засобом, накази чи розпорядження про службове відрядження, документи про перетин кордону саме у складі екіпажу такого транспортного засобу або інші документи, які б свідчили про виконання позивачем роботи водія на користь відповідача.
Крім того, відповідно до листа начальника Державної прикордонної служби України Є. Вдасова від 18 червня 2025 року, наданого на запит суду, встановлено, що інформація щодо перетинання державного кордону України або лінії розмежування тимчасово окупованої території України транспортним засобом «Спрінтер» 313 cDi, номерні знаки НОМЕР_1 , у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року в інформаційних базах Державної прикордонної служби України відсутня. Вказана обставина спростовує доводи позивача про здійснення ним у зазначений період поїздки разом із відповідачем до Республіки Польща на вказаному транспортному засобі у зв`язку з виконанням трудових обов`язків водія, а відтак не підтверджує наявності між сторонами трудових правовідносин.
Відповідь Держпраці, на яку сам позивач посилається у позові, навпаки свідчить про те, що за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_3 не встановлено. Цей доказ не підтверджує, а спростовує доводи позивача про існування трудових правовідносин.
Також матеріали справи не містять доказів того, що позивач фактично був включений до організаційної структури відповідача, підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, працював за визначеним графіком, виконував роботу на посаді, яка існувала у відповідача, або систематично отримував чи повинен був отримувати оплату праці.
Відповідачем подано відомості, згідно з якими у нього працевлаштовано двох найманих працівників на посадах менеджера та керівника відділу продажу, при цьому посада водія у відповідача відсутня. Будь-яких належних доказів на спростування цих доводів позивачем не надано.
Крім того, позивач у позові зазначав про можливість підтвердження обставин свідком ОСОБА_4 , який нібито працює у відповідача. Водночас будь-яких належних доказів того, що така особа перебуває у трудових чи інших відносинах з відповідачем, у матеріалах справи немає. Саме лише посилання на можливого свідка не підтверджує факту існування трудових правовідносин між сторонами.
Суд звертає увагу і на внутрішню суперечливість розрахунку, наведеного позивачем. Із позовної заяви вбачається, що заявлений період роботи визначено з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року, однак при цьому позивач зазначає, що відпрацював 24 дні та 6 святкових і вихідних днів, що не узгоджується із самим визначеним ним періодом та не підтверджено жодними первинними документами обліку робочого часу. Зазначене також свідчить про недоведеність і розміру заявлених до стягнення сум.
Суд бере до уваги доводи позивача про застосування концепції прихованого працевлаштування, викладеної у Рекомендації МОП № 198, однак сама по собі вказана концепція не звільняє позивача від обов`язку довести конкретними належними та допустимими доказами наявність ознак трудових правовідносин саме у спірний період та саме з цим відповідачем.
Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що відповідач не спростував його доводів, суд відхиляє, оскільки в цивільному процесі позивач повинен довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. У даній справі відповідач не лише заперечив позов, а й надав обґрунтовані пояснення щодо відсутності трудових відносин, відсутності у себе посади водія, невідповідності транспортного засобу та результатів перевірки Держпраці.
З огляду на наведене, судом не встановлено, що за розпорядженням чи з відома відповідача позивач у період з 20 лютого 2025 року по 10 березня 2025 року виконував трудові функції на посаді водія у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, був забезпечений роботодавцем умовами праці та мав право на заробітну плату як працівник.
Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами факт перебування у трудових відносинах із відповідачем у заявлений період.
Оскільки вимога про стягнення заробітної плати є похідною від вимоги про встановлення факту трудових відносин, а факт трудових відносин між сторонами не доведений, відсутні й правові підстави для задоволення вимоги про стягнення із відповідача 43 200 грн та 300 євро.
Щодо судових витрат, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору. Враховуючи характер заявлених позовних вимог, позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував.
Відповідач у відзиві заявив про намір стягнути витрати на професійну правничу допомогу, однак належних доказів фактичного понесення таких витрат у визначеному законом порядку та розмірі на час ухвалення рішення суду не подано, а тому питання про їх розподіл не вирішується.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 141, 263 - 265, 315 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

В задоволені ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати - відмовити.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2026 року. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: