КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/4524/2026
справа №358/1620/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 05 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Б., повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богуславської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини.
В обґрунтування позову вказує, що перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року. Від шлюбу мають спільних дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року затверджено мирову угоду, згідно якої позивач взяв на себе зобов`язання по утриманню, навчанню, лікуванню, вихованню та інші витрати на сина ОСОБА_5 , який проживає із позивачем. Відповідачка взяла на себе зобов`язання по утриманню, навчанню, лікуванню, вихованню та інші витрати на доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею.
Позивач зазначає, що син постійно проживає із ним, знаходиться на його утриманні, позивач турбується про сина, створює необхідні умови для розвитку його здібностей, забезпечує його право на освіту, займається вихованням.
Мотивуючи наведеним, просить встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що надані позивачем докази не підтверджують факт повного ухилення матері від участі у вихованні дитини. Суд не встановив обставин, які свідчили б про те, що відповідачка ОСОБА_2 не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Суд взяв до уваги укладення мирової угоди, якою визначено у добровільному порядку способи участі у житті дітей та їх забезпеченні, проте зазначив, що укладення такої мирової угоди не свідчить про повне усунення матері ОСОБА_2 від участі у житті дитини, від обов`язку у її вихованні та про відмову відповідачки від своїх батьківських прав та обов`язків щодо сина ОСОБА_4 .
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.
Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки закон не пов`язує можливість встановлення факту самостійного виховання дитини виключно з фактом повного позбавлення або обмеження батьківських прав іншого з батьків.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина необхідне для забезпечення прав та інтересів дитини, а також для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбачену законодавством.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду.
Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, документом, що підтверджує факт самостійного виховання дитини, є рішення суду про встановлення такого факту.
Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість встановлення судом факту самостійного виховання дитини, і таке встановлення не пов`язується із обов`язковим припиненням чи обмеженням батьківських прав іншого з батьків.
Уважає, що суд першої інстанції фактично неправильно витлумачив норми матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи.
Вказує, що наведені докази у своїй сукупності беззаперечно підтверджують факт постійного проживання дитини з батьком, її повного матеріального утримання та виховання позивачем, що відповідає змісту поняття самостійне виховання дитини.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Богуславського районного суду Київської області від 05 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
В судове засідання скаржник ОСОБА_1 не з`явився. 23 лютого 2026 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
Установлено, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 04 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції у Київській області (а.с. 9-11).
Згідно даних свідоцтва про народження НОМЕР_1 убачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12).
Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року затверджено мирову угоду, укладену 11 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, за умовами якої:
1. Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2019 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, включно, які стягуються на підставі судового наказу виданого Богуславським районним судом Київської області від 19 листопада 2019 року у справі № 358/1641/19 (провадження № 2-н/358/164/19) починаючи із 03 жовтня 2023 року (момент подачі позовної заяви);
2. ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання по утриманню, навчанню, лікуванню, вихованню та інші витрати на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з ним проживає.
3. ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання по утриманню, навчанню, лікуванню, вихованню та інші витрати на доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з нею проживає.
4. Судові витрати у даній справі покладено на кожну із сторін, яка їх понесла (а.с. 13-15).
З даних довідки №384 від 19 вересня 2024 року, виданої Богуславський академічним ліцеєм №1, убачається, що учень ОСОБА_5 регулярно відвідує заняття у ліцеї. Батько дини ОСОБА_1 спілкується з педагогом, цікавиться шкільним життям сина. Мати ОСОБА_2 контакту із закладом освіти, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується. Дитина до ліцею та додому їздить сама (а.с. 17).
З даних довідки КНП Богуславської міської ради "Богуславський центр первинної медико-санітарної допомоги" №357-04 від 18 вересня 2024 року убачається, що на прийом до лікаря-педіатра дитину ОСОБА_5 супроводжує його батько ОСОБА_1 (а.с. 18).
З даних довідки №151 від 18 вересня 2024 року, виданої ПП "Ріалбуд", убачається, що ОСОБА_1 працює в ПП "Ріалбуд" за основним місцем роботи на посаді покрівельник будівельник з 15 листопада 2018 року по теперішній час (а.с. 19).
Згідно даних актів обстеження житлово-побутових умов від 05 червня 2024 року, №83 від 04 вересня 2024 року, №125/11-11 від 18 вересня 2024 року убачається, що ОСОБА_5 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20-21, 23).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині 1 статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною 1 статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт самостійного виховання та утримання дитини як юридичний факт може бути встановлений судом лише за наявності обставин, які свідчать про істотне, тривале, свідоме та фактичне самоусунення іншого з батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, що має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами.
Аналіз статей 141, 150, 157, 155 СК України дозволяє зробити висновок, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання одного з них від дитини, а також визначення місця проживання дитини не припиняє та не обмежує обсягу батьківських прав і обов`язків іншого з батьків, який продовжує бути зобов`язаним брати участь у вихованні дитини, її утриманні, розвитку та навчанні.
Сам по собі факт проживання дитини з батьком та здійснення ним щоденного догляду не може вважатися безумовним підтвердженням самостійного виховання, оскільки закон не ототожнює фізичне проживання дитини з одним із батьків із припиненням чи істотним обмеженням батьківських прав іншого з батьків.
Як убачається з матеріалів справи, між сторонами укладена мирова угода, затверджена ухвалою суду, якою добровільно визначено спосіб участі кожного з батьків у житті дітей. Відповідно до її умов, позивач взяв на себе обов`язки щодо утримання та виховання сина, а відповідачка щодо доньки.
Зазначена мирова угода не містить положень про відмову матері від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не свідчить про її самоусунення, не змінює обсяг її прав та обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, а отже не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
Колегія суддів також враховує, що відсутність систематичного спілкування матері із закладом освіти чи медичним закладом, на яку посилається скаржник, не є тотожною повному самоусуненню від виховання дитини, оскільки участь у вихованні дитини може реалізовуватися у різних формах, зокрема шляхом особистого спілкування, матеріальної підтримки, участі у вирішенні питань розвитку дитини, що не обмежується лише контактами із третіми установами.
Доказів, які б свідчили про повну, тривалу, умисну відмову матері від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять, а позивачем таких доказів суду не подано.
Посилання скаржника на положення статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та необхідність встановлення факту самостійного виховання для отримання відстрочки від мобілізації не можуть бути підставою для розширеного тлумачення сімейно-правових норм, оскільки цивільне судочинство не може підміняти собою механізми публічно-правового регулювання та створювати нові юридичні конструкції, не передбачені сімейним законодавством. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд в постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 вказав, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок відстрочки від мобілізації згідно пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мають жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24, зазначено, що «в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».
Суд першої інстанції під час розгляду справи установив, що відповідачка ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого неповнолітнього сина, на ній в силу вимог статей 150, 180 СК України лежить обов`язок по утриманню та вихованню сина.
Таким чином колегія суддів уважає, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (отримати відстрочку від проходження військової служби), фактично позов про встановлення факту, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини пред`явлено з метою створення умов та обставин, що може бути підставою для відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Отже, сторона у справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей з метою звільнення від виконання військового обов`язку.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова