ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20375/25	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 	
Провадження № 11-кп/817/146/26 	Доповідач - ОСОБА_2 	
Категорія - ч.2 ст.286 КК України 	  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі: 

Головуючої -        ОСОБА_2  
Суддів -          ОСОБА_3 ,          ОСОБА_4 ,  
при секретарі — ОСОБА_5 
з участю:  
прокурора - ОСОБА_6 
обвинуваченого - ОСОБА_7 
захисника - ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2026 року, 
в с т а н о в и л а:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, українця, громадянина України, з вищою освітою, на утриманні має двох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком три роки.
Згідно ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
Згідно ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Заявлений цивільний позов потерпілого  ОСОБА_9  - залишено без розгляду.
Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно вироку суду, 12 серпня 2025 року о 19.24 год. водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «Peugeot 3008», р.н. НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною вул. Руська м. Тернополя в межах «дамби Тернопільського ставу», зі сторони вул. Замкова у напрямку вул. Мазепи, зі швидкістю 59...65 км/год., чим порушив вимоги п.п. 12.4 та 12.9 (б) ПДР, відповідно до яких, у населених пунктах водіям забороняється перевищувати швидкість більше ніж 50 км/год.
Під час руху ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (№335З-XII від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі - ЗУ «Про дорожній рух») й пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість»), 2.3. «б» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не урахував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Рухаючись в межах вул. Руська м. Тернопіль Тернопільської області, водій ОСОБА_7 маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для руху та не маючи жодних технічних або фізичних перешкод для забезпечення безпеки, а також за відсутності зовнішніх чинників, що могли б змусити його порушити вимоги ПДР, не вжив необхідних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки, хоча мав технічну можливість шляхом застосування екстреного гальмування, та продовжив рух, чим порушив вимоги п.12.3 ПДР.
Унаслідок порушення вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху, ОСОБА_7 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що в межах лівої смуги для руху допустив наїзд передньою лівою частиною керованого транспортного засобу на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, справа наліво відносно руху транспортного засобу.
У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, грудей та тазу з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до масивної зовнішньої та внутрішньо-тканинної кровотечі та різкого обезкровлення організму, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня».
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_10 .
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, звільнивши від відбування покарання на підставі ст.75 КК України із іспитовим строком на 1 рік.
Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є занадто м`яким, оскільки внаслідок дій обвинуваченого загинула людина.
Вважає, що обвинуваченим не надано доказів, що призначення додаткового покарання із позбавлення його права керувати транспортним засобом поставить у скрутне становище його сім`ю.
У запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений просить залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.
Свої доводи мотивує тим, що вирок суду є законним та обгрунтованим, прийнятим на підставі належно досліджених доказів судом, зокрема тих, що характеризують обвинуваченого.
Вказує, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, а також відшкодував завдану шкоду потерпілому, тому останній не має до нього жодних претензій і просив його суворо не карати і не позбавляти права керувати транспортним засобом.
Крім того обвинувачений має двох неповнолітніх дітей щодо яких сплачує аліменти, а також важкохворого батька після інсульту, якого він утримує та доглядає.
При цьому єдиним джерелом доходу ОСОБА_7 є перевезення пасажирів у компанії «Uklon”, тому позбавлення його права керування транспортним засобом позбавить його можливості матеріально забезпечувати сім`ю.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які вирок місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, прокурора, що підтримав подану апеляційну скаргу і просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини  ОСОБА_7  у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.
Доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до незгоди із призначеним місцевим судом  ОСОБА_7  покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
На думку колегії суддів доводи апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину є обґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.
В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7  за ч.2 ст.286 КК України основне покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.
За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Санкцією ч. 2 ст.286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. 
Як убачається з матеріалів справи, при призначенні основного покарання  ОСОБА_7  суд врахував: ступінь тяжкості скоєного необережного злочину, особу винного, раніше не судимого, перебування на його утриманні двох малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання, щире розкаяння у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, що визнано місцевим судом обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що саме зазначені обставини, фактично стали підставою для призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення у мінімальному розмірі із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Разом з цим, визначивши вид та розмір основного покарання, місцевим судом залишилося не вирішеним питання призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
На думку колегії суддів, не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, не може ґрунтуватися на вимогах закону та конкретних фактичних обставинах вчиненого  ОСОБА_7  кримінального правопорушення та його наслідках, а саме тому, що останній допустив порушення Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у межах населеного пункту ( в центральній частині міста) з перевищенням допустимої швидкості руху, що призвело до загибелі людини.
При цьому, позбавлення права керування транспортними засобами не є обмеженням права обвинуваченого на працю, а є пропорційним покаранням за діяння, що призвело до смерті людини.
Доводи сторони захисту, викладені у запереченнях на апеляційну скаргу, про те, що єдиним джерелом доходу ОСОБА_7 є перевезення пасажирів у компанії «Uklon”, тому позбавлення його права керування транспортним засобом позбавить його можливості матеріально забезпечувати сім`ю, на думку колегії суддів, з урахуванням вищевикладеного та відсутності доказів, які б це підтверджували, є непереконливими.
За таких обставин навіть позитивна характеристика, наявність на утриманні малолітніх дітей, відшкодування завданих збитків не можуть бути визнані мотивованими підставами для непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів виходить також з того, що призначення покарання впливає також на формування суспільної думки про неприпустимість нехтування Правилами дорожнього руху та чітке розуміння про невідворотність справедливого покарання за вчинення такого злочину.
Крім того, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілих у справі щодо покарання, яке він повинен понести за вчинене, при вирішенні цього питання судом не є вирішальною.
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.
Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання слід скасувати та призначити останньому до основного покарання додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. При цьому, з урахуванням усіх пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих, а також даних, які характеризують особу, колегія суддів вважає за можливе не визначати термін додаткового покарання у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст.286 КК України, як про це ставить питання прокурор, чим частково задовольнити апеляційну скаргу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, - 
у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України — скасувати в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з часу його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий 
Судді