ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1689/26 Справа № 216/4504/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/4504/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Отапенко В.О.

сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Галач Тетяна Анатоліївна, на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (надалі - ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 30.01.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір №5125126. 
30.01.2021 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_1 укладено договір №555139161424. 
Згідно з умовами укладених договорів, відповідачу було надано грошові кошти в кредит (позику), шляхом зарахування коштів на його банківську картку.
26.07.2024 було укладено договір №26-07/2024 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5125126. 
Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №5125126.
18.12.2023 було укладено договір №18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №555139161424. 
Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №555139161424.
У встановлений строк відповідач свої зобов`язання перед кредиторами щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, у зв`язку з чим, у нього виникла прострочена заборгованість. 
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №5125126 від 30.01.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 30975,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 7000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 22575,00 грн;заборгованість за комісіями - 1400,00 грн. 
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №555139161424 від 30.01.2021, що підлягає стягненню з позичальника, станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 4556,60 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 3000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 1556,60 грн.
Вказану суму заборгованості та судові витрати позивач просив суд стягнути з відповідача у судовому порядку.
Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість:
- за кредитним договором №5125126 від 30.01.2021 у розмірі 11900,00 грн, з яких: 7000,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 3500,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами, 1400,00 грн - заборгованість за комісіями;
- заборгованість за договором позики №555139161424 від 30.01.2021 у розмірі 4556,60 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 3000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 1556,60 грн.
У задоволенні решти вимог позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» судові витрати по справі, у вигляді судового збору в розмірі 1121,94 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 6021,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Галач Т.А., просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції за відсутності належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, дійшов помилкового висновку про вину відповідача. Грошові кошти відповідач не отримував, ними не користувався. З матеріалів справи вбачається що грошові кошти, які переводилася на банківську картку відповідача, одразу знімалися з банкоматів частинами по місту Кривому Розі. Відповідач не укладав договори на отримання кредитного ліміту в розмірі 7000.00 грн. та 3000.00 грн. відповідно, які заявлені позивачем. Зазначає, що користувач картки не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивачем не доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції.
Наполягає на тому, що позовні вимоги про стягнення комісії задоволенню не підлягають, оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів», є нікчемною.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Просить врахувати, що з довідки-виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яку відповідач надав до відзиву на позов вбачається, що у період з 01 год. 57 хв. 30.01.2021 по 00 год 02 хв. 31.01.2021 здійснювались транзакції зі зняття готівки з картки відповідача в банкоматах м. Кривого Рогу, здебільшого по 1000,00 грн, а також здійснено перекази на карту від ТОВ «МІЛОАН» та виплата займу «Loany». Суд першої інстанції вірно, проаналізувавши вказані письмові докази, погодився з думкою представника позивача, про те, що нетипові дії по картці та зняття коштів у банкоматах, хоч і можуть вказувати на несанкціоноване використання картки, проте, не звільняють відповідача від обов`язку довести відсутність його вини або сприяння таким діям. У даному випадку письмові докази у справі вказують на те, що відповідач своїми діями сприяв втраті та незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, адже крадіжку його сумки з телефоном, банківським картками та паспортом громадянина України, яку він залишив без нагляду у громадському місці, було здійснено 29.01.2021, близько 00 год. 00 хв., тоді як із заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції відповідач звернувся лише 30.01.2025, о 16 год. 25 хв., тобто більш ніж через 16 год. Відтак, позовні вимоги ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» про стягнення заборгованості за кредитними договорами №5125126 та №555139161424 є обгрунтованими та суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту за вказаними договорами.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому, колегією суддів враховано, що від позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» надійшло клопотання про  розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи, згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, яке задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року справа призначена до судового розгляду без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та позивачем ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Отже, враховуючи вищевикладене, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін. 
Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі та відзиву на неї, та позивачем ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.01.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір №5125126.
Згідно з п. 1.1. вказаного договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі – кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі – плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. 
Відповідно до п. 1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7000,00 грн.
Відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом складають 1575,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Згідно з п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 
Відповідно до п. 2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
30.01.2021 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_1 укладено договір позики №555139161424.
Згідно з п. 1.1. договору, позикодавець надає позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти у загальному розмірі 3000,00 грн. Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.
Відповідно до п.п. 1.1.1. договору, сторони погодили тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить вiд фактичного виконання Позичальником умов договору та становить: 1.1.1.1 Знижена процентна ставка, фіксована 365% річних від суми позики у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення заборгованостi або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днiв, що слідують за датою закінчення такого строку. Також, п.п. 1.1.1.2. договору передбачена стандартна процента ставка, фіксована 950% річних від суми позики застосовується: - у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, якщо позичальник не виконав умови зазначені в п.п. 1.1.1.1 договору для застосування зниженої процентної ставки, та - у межах періоду прострочення, але не більше 20 календарних днiв поспiль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 Цивiльного кодексу України. 
Відповідно до пункту 2.1. Договору позики позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта – позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua.
26.07.2024 укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5125126. 
18.12.2023 укладено договір №18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №555139161424.
Заборгованість за договором №5125126 від 30.01.2021 становить 30975,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 7000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 22575,00 грн; заборгованість за комісіями - 1400,00 грн. 
Заборгованість за договором №555139161424 від 30.01.2021 становить 4556,60 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 3000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 1556,60 грн.
Як убачається з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся до органів поліції за фактом таємного викрадення його сумки, яку він 29.01.2021, близько 00 год. 00 хв., залишив без нагляду в кафе «Бродвей» та в якій був телефон, банківські картки та паспорт громадянина України.
За вказаним фактом підрозділом дізнання Металургійного ВП Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР за №12021045710000072 від 31.01.2021.
З довідки-виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що у період з 01 год. 57 хв. 30.01.2021 по 00 год 02 хв. 31.01.2021 здійснювались транзакції зі зняття готівки з картки відповідача в банкоматах м. Кривого Рогу, здебільшого по 1000,00 грн, а також здійснено перекази на карту від ТОВ «МІЛОАН» та виплата займу «Loany».
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував умови договорів в частині повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з нього на користь позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованості за кредитним договором №5125126 від 30.01.2021 та за кредитним договором №555139161424 від 30.01.2021. Суд виснував, що у даному випадку письмові докази у справі вказують на те, що відповідач своїми діями сприяв втраті та незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, адже крадіжку його сумки з телефоном, банківським картками та паспортом громадянина України, яку він залишив без нагляду у громадському місці, було здійснено 29.01.2021, близько 00 год. 00 хв., тоді як із заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції відповідач звернувся лише 30.01.2025, о 16 год. 25 хв., тобто більш ніж через 16 год. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Із матеріалів справи вбачається, що, як договір №5125126 від 30.01.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , так і договір позики №555139161424  від 30.01.2021 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_1 , укладено шляхом накладення однорахового ідентифікатора.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений; сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 (провадження № 61-2904св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів, які оформлені сторонами в електронній формі, й доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів не приймаються.
Слід зазначити, що, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину)повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 рокуу справі № 500/6150/14.
Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил надання банківських послуг, власник, відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками», Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся до органів поліції за фактом таємного викрадення його сумки, яку він 29.01.2021, близько 00 год. 00 хв., залишив без нагляду в кафе «Бродвей» та в якій був телефон, банківські картки та паспорт громадянина України.За вказаним фактом підрозділом дізнання Металургійного ВП Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР за №12021045710000072 від 31.01.2021.
Тобто, у данному випадку, відповідач ОСОБА_1 своїми діями сприяв втраті та незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, адже крадіжку його сумки з телефоном, банківським картками та паспортом громадянина України, яку він залишив без нагляду у громадському місці, було здійснено 29.01.2021, близько 00 год. 00 хв., тоді як із заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції відповідач звернувся лише 30.01.2025, о 16 год. 25 хв., тобто більш ніж через 16 год.
Відтак, враховуючи не надання та не спростування відповідачем доказів, наданих позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» про стягнення заборгованості за тілом кредиту по кредитних договорах №5125126 та №555139161424 підлягають задоволенню у повному обсязі.
З досліджених матеріалів справи вбачається, що розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Судом першої інстанції розраховано проценти у повній відповідності до умов укладених кредитних договорів, й доводи апеляційної скарги не спростовують таких розрахунків та не містять посилань на невірне визначення судом розміру заборгованості за відсотками. 
Посилання відповідача на нікчемність договору №5125126 від 30.01.2021 в частині стягнення комісії є безпідставними, оскільки сторони при укладенні договору узгодили умови кредитування, зокрема, щодо розміру комісії за надання кредиту як разовий платіж в розмірі 1 400,00 грн.
Крім того, апеляційний суд враховує, що 10.06.2017 набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим уЗаконі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України "Про споживче кредитування".
Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням,обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку (іншої фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі N 496/3134/19.
Суд першої інстанції, взявши до уваги наведені вище обставини, а також те, що відповідач порушив умови договорів, не погашав щомісячні платежі по поверненню кредитних коштів, у визначений строк, допустив заборгованість щодо повернення кредиту та відсотків, дійшов законного та обґрунтованого висновку про обгрунтованість позову та частково задовольнив його.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Галач Тетяна Анатоліївна, - залишити без задоволення.
Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року - залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: