Справа № 149/3101/25
Провадження № 22-ц/801/480/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року	Справа № 149/3101/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» 
на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалив суддя Олійник І. В.
Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Хмільник Вінницької області
Дата складення повного тексту рішення – 05 грудня 2025 року,

Встановив:
У вересні 2025 року АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 січня 2022 року відповідачем підписано анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, за умовами котрого вона отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зобов`язалася належним чином виконувати умови договору. 
Внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань станом на 15 вересня 2025 року у неї наявна заборгованість у розмірі 41 394,51 грн., яку позивач просив стягнути.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 31 січня 2022 року на загальну суму 29 394,51 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» документально підтверджений розмір сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог – 1720,16 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ «Універсал Банк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі і стягнути з відповідача судові витрати.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідно до розділу IV Умов, ОСОБА_1 додатково скористалася послугами «Розстрочка на картку», за якою банк надає клієнту кредит з метою здійснення переказу на поточний рахунок клієнта, відкритий в будь-якому українському банку, на строк, визначений у заяві, а клієнт зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити комісію за надання фінансового інструменту і відсотки у складі щомісячних платежів.
Дані операції підтверджуються заявою клієнта № N20.30.0011436198 від 15 серпня 2024 року «Розстрочка на картку» для здійснення платежу на суму 5000,00 грн., строком на 12 міс; заявою клієнта № N20.30.0011436975 від 15 серпня 2024 року «Розстрочка на картку» для здійснення платежу на суму 7000,00 грн., строком на 12 міс. Загалом позичальником ще додатково отримано 12 000,00 грн. 
Таким чином з виписки з особового рахунку вбачається, що кошти у розмірі 12 000,00 грн. внесені 15 серпня 2024 року не було направлено на погашення заборгованості. В призначені платежів вказано: переказ власних коштів для розрахунків: розстрочка на карту відповідно до договору №20.30.0011436198 від 15 серпня 2024 року у сумі 5000,00 грн. та переказ власних коштів для розрахунків: розстрочка на карту відповідно до договору N20.30.0011436975 у сумі 7000,00 грн.
Позивач зазначає, що зазначені заяви клієнта від 15 серпня 2024 року не долучалась до позовної заяви, оскільки всі погашення, заборгованість, нарахування були відображені та підтверджені розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про звільнення відповідача від обов`язку повного виконання грошового зобов`язання.
Відповідач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2022 року між позивачем та відповідачем, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, укладено договір про надання банківських послуг, за умовами котрого відповідач отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на суму, зазначену у мобільному додатку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,1% на місяць (п. 2), погодилась з тим, що невід`ємною частиною анкети-заяви є запевнення клієнта до договору про надання банківських послуг «Monobank», з підписанням якого в мобільному додатку договір набуває чинність (копія анкети на а. с. 44, умови і правил на а. с. 105-173, запевнення клієнта до договору на (а. с. 27). Відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно наданого банком розрахунку (а. с. 42) заборгованість відповідача за договором, станом на 06 серпня 2025 року, становить 41 394,51 грн. - залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту).
Відмовляючи частково у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем особового рахунку, розрахунку заборгованості за договором від 31 січня 2022 року встановлено, що у відповідача станом на 06 серпня 2025 року наявна заборгованість. Позивач стверджує, що її розмір – 41 394,51 грн. При цьому у розрахунку позивача зазначено, що 15 серпня 2024 року відповідачем погашено за даним кредитом – 12 000,00 грн., однак заборгованість за кредитом не була зменшена на дану суму, про що вірно зазначає відповідач. Тому, оскільки доводи позивача про те, що кошти у розмірі 12 000,00 грн. були внесені на виконання іншого договору кредиту є неспроможними та такими, що не підтверджені належно, тому доведеним розміром заборгованості відповідача суд визнав 29 394,51 грн. (41 394,51- 12 000,00).
Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими.
Оскільки позивач, відповідно до доводів апеляційної скарги, оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог та наполягає на повному задоволенні позову, то згідно з положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний перегляд у частині задоволених позовних вимог не здійснюється.
За таких обставин апеляційний суд виходить із того, що факт укладення кредитного договору та наявність заборгованості відповідача перед позивачем є встановленими та не оспорюються. Відтак предметом апеляційного перегляду є виключно питання правомірності відмови суду першої інстанції у стягненні 12 000,00 грн. заборгованості, які, відповідно до наданого банком розрахунку включені у суму погашення за наданим кредитом, хоча не враховані у рахунок погашення боргу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін, а також інших учасників справи.
При цьому вчинення процесуальних дій обмежується строками, встановленими законом, а якщо такі строки закон не визначає – встановленими судом.
Детальна регламентація строків подання доказів відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery) й об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 3 ст. 83 ЦПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).
Відтак, процесуальний закон встановлює наслідки пропуску процесуальних строків.
Крім того, закон також встановлює підстави їх поновлення або продовження.
Відтак, по суті зазначені процесуальні норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.
Отже, за загальним правилом сторони та інші учасники справи повинні надати свої заяви по суті та докази до суду першої інстанції.
Винятки із такого загального правила обумовлені цивільному процесуальному законодавстві окремо.
Так у п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України вказано, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, суд апеляційної інстанції може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.
При цьому закон допускає прийняття апеляційним судом нових доказів лише у «виключних випадках» обумовлених існуванням причин за яких учасник справи не мав можливості подати їх до суду першої інстанції «з причин, що об`єктивно не залежали від нього». Такими можуть визнаватися причини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення учасника справи, перешкоджають чи істотно утруднюють вчинення ним процесуальної дії та підтверджені доказами.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначена судова практика сформована Верховним Судом є сталою (постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 тощо).
Апеляційний суд зауважує, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Універсал Банк» про долучення до матеріалів справи заяви клієнта № N20.30.0011436198 від 15 серпня 2024 року з підписом до заяви, а також заяви клієнта № N20.30.0011436975 від 15 серпня 2024 року з підписом до заяви. 
При цьому на переконання апеляційного суду позивач в суді першої інстанції реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд та не навів у апеляційній скарзі поважних причин неподання долучених до апеляційної скарги доказів до суду першої інстанції, у визначений законом строк, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_2 у поданому відзиві на позовну заяву заявила про те, що нею 15 серпня 2024 року було здійснено погашення за наданим кредитом у розмірі 12 000,00 грн., але АТ «Універсал Банк» не врахував ці кошти при визначенні розміру заборгованості в наступні дні та місяці (а. с. 62-68).
Позивач АТ «Універсал Банк» активно брав участь у судовому розгляді у суді першої інстанції, подавши окрім позовної заяви відповідь на відзив (а. с. 71-174) та додаткові пояснення (а. с. 180-187).
Отже, позивач АТ «Універсал Банк» не був позбавлений можливості подати відповідні докази під час розгляду справи судом першої інстанції. Водночас матеріали справи не містять належного обґрунтування причин неврахування платежу у розмірі 12 000,00 грн. при визначенні розміру заборгованості, а також доказів того, що зазначені кошти дійсно були додатково отримані ОСОБА_1 у межах послуги «Розстрочка на картку», відповідно до якої банк надав клієнту кредит з метою здійснення переказу на його поточний рахунок.
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних, достатніх і допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що кошти у розмірі 12 000,00 грн. були внесені на виконання іншого договору кредиту. 
Виходячи із принципу змагальності сторін, саме позивач має довести факт наявності кредитних відносин і розмір кредитної заборгованості, що не можна беззаперечно встановити із наданих позивачем доказів.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки апеляційна скарга позивача АТ «Універсал Банк» задоволенню не підлягає, понесені в апеляційному суді судові витрати слід залишити за ним.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник