Справа №487/783/26
Провадження №2/487/1458/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2026 Заводський районний суд м. Миколаєва, у складі головуючого судді Кузьменко В.В., за участю секретаря судового засідання Довбні І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степана Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля Оксана Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків його недійсності,
ВСТАНОВИВ:
02.02.2026 року до суду надійшла позовна заява приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степана Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля Оксана Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків його недійсності, в якій позивач просить:
- визнати договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , який укладений 31 липня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (законні представники: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею Оксаною Олександрівною, зареєстрований за номером № 477, недійсним (фраудаторним);
- відновити становище, яке існувало до порушення, застосувавши наслідки недійсності оскаржуваного правочину від 31.07.2023 та витребувати 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідача всі понесені позивачем судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2023 у справі № 489/673/23, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволені частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики від 14.11.2020 у розмірі 800 000 грн., а також судові витрати у 8 000 грн.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2023 у справі № 489/673/23 набрало законної сили 24.04.2024 та не виконувалось ОСОБА_2 .
На виконання вказаного рішення та відповідного виконавчого листа від 13.05.2024, 12.06.2024 відкрито виконавче провадження №75292740 про стягнення боргу у сумі 808 000 грн. 
Відповідач ( ОСОБА_2 ) усвідомлюючи негативні наслідки, вирішив уникнути звернення стягнення на належне йому майно, під час апеляційного оскарження справи № 489/673/23 уклав договір дарування від 31.07.2024, за яким передав належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_3 .
Вказаний договір приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О., зареєстрований за номером № 477. Відповідач 1 усвідомлював та передбачав настання для нього наслідків звернення стягнення на його майно, він умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність своїй онуці, що свідчить про фраудаторність договору дарування. Такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення. Відповідач явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто ОСОБА_1 . 
ОСОБА_1 не має можливості забезпечити свої права як кредитора інакше, ніж як за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно Відповідача 1. В рамках відкритого виконавчого провадження №75292740 виконавцем встановлено відсутність грошових коштів, банківських рахунків боржника та інших засобів, на які може бути звернено стягнення. Сам же боржник протягом часу з дня відкриття виконавчого провадження, не сплатив жодної суми на погашення боргу та сум виконавчих витрат. 
За такого, ОСОБА_1 не має іншого способу захистити свої майнові права окрім звернутися до суду із наведеними вище позовними вимогами. 
Ухвалою суду від 09.02.2026 відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.
23.02.2026 року до суду надійшла заява представника позивача про проведення судовго засідання в режимі відеоконференції.
27.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Долгова А.Г., надійшов відзив на позовну заяву. 
У відзиві представник зазначає, що заперечує проти позовних вимог, з таких підстав: 
1. Відповідач 1 був впевнений у тому, що не укладав жодних договорів позики та не мав жодних боргів перед Заінтересованою особою. 
2.Укладаючи договір дарування, Відповідач 1 діяв вільно та здійснив розпорядження належним йому майном на свій власний розсуд, а в момент вчинення правочину, на частку квартири Відповідача 1 не було накладено арешт або застосовано інші обмеження. 
3.При укладенні договору дарування, Відповідач 1 діяв вільно, на власний розсуд, без застосування до нього будь – якого впливу з боку Відповідачів або інших осіб, що б могло вплинути на його справжню волю. 4.Договір дарування мав реальний характер, був оплатний, направлений на перехід прав і обов`язків до Відповідача 2. 5.Наявність у власності Відповідача 1 іншої квартири, якої достатньо для того, щоб відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредиторами.
Ухвалою суду від 02.03.2026 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача Головатюка І.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
03.03.2026 року до суду від представника позивача надійшли пояснення по справі.
03.03.2026 року до суду від представника позивача надійшли пояснення по справі.
24.03.2026 представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі.
Ухвалою суду від 25.03.2026 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті.
13.04.2026 року від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 13.04.2026 року в задоволені клопотання ОСОБА_6 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено.
Позивач в судове засідання не з`явився, до суду від представника позивача надійшла заява, в якій просила розглядати справу за її відсутності. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд спраи за їх відсутності.
Інші учасники справи в судове засідання не прибули, причину не повідомили, були повідомлені належним чином.
Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого.
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
В обґрунтування вимог, позивач зазначав, що 14 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики та одночасно відбулась передача грошових коштів в розмірі 800 000 грн, які він зобов`язався повернути до 14 лютого 2023 року, що також підтверджується відповідною розпискою. Однак, ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вказаним договором не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду та просити суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 14 листопада 2020 року в розмірі 800 000 грн та судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року у справі № 489/673/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 листопада 2020 року у розмірі 800000,00грн. Також, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8000,00 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачем порушено умови договору позики та не виконані взяті на себе зобов`язання, грошові кошти у розмірі 800 000 грн не повернуті, наявні підстави для задоволення вимог у цій частині.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 489/673/23 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року – без змін.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі №489/673/23 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року залишено без змін.
Відповідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою приватного виконавця від 12.06.2024 відкрито виконавче провадження № 75292740 з виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 14 листопада 2020 року у розмірі 800000,00грн та судовий збір в розмірі 8000,00 грн.
31 липня 2023 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею Оксаною Олександрівною, зареєстрований за номером № 477 за яким ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 20865889).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Одним і з визначених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої).
Позивач вважає, що договір дарування є фраудаторним правочином, тому просить визнати його недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Верховний Суд у Постановах від 20 серпня 2024 року у справі № 700/337/23 (провадження № 61-6444св24), від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20) констатував, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 369/8077/19 (провадження № 61-21207св21)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Указаний висновок викладено в Постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23)).
УЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. 
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.
У Постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року у справі №361/155/21 (провадження № 61-3612св24), від 29 червня 2022 року у справі №750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 20865889) загальною площею 64,90 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м. належала ОСОБА_2 на праві приватної власності, не була предметом іпотеки, не мала жодних інших обтяжень, тому, на думку суду, не існувало жодних обмежень щодо розпорядження останньою.
Договір дарування від 31 липня 2023 року № 477 мав реальний характер, направлений на перехід прав і обов`язків до Відповідача 2 про що свідчить державна реєстрація речових прав на нерухоме майно від 17.11.2025 №452345627.
Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не спростовано відсутності застосування фізичного чи психологічного тиску на відповідача ОСОБА_2 під здійснення правочину, з боку інших осіб, який би вплинув на його справжню волю.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі №711/494/24 (провадження № 61-12512св24) викладено висновок про те, що правочин не може мати ознак фраудаторного, якщо у боржника було інше майно, за рахунок якого він міг (може) відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, а тому, права кредитора щодо погашення боргу є повністю захищеними.
Всупереч доводам позивача, судом встановлено наявність у відповідача ОСОБА_2 іншого майна на момент укладення оспорюваного договору дарування, яке може бути використане у якості забезпечення зобов`язання.
Мова йде про двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 55886001), яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номеру 1-6, виданого 31.03.2023, виданого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області.
Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору дарування, наявного у відповідача майна було достатньо для задоволення вимог ОСОБА_1 на загальну суму 808 000 грн. на виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року у справі №489/673/23 яке набрало законної сили 24.04.2024.
Позивач в рамках справи не довів недостатності наявної у власності відповідача ОСОБА_2 квартири для покриття заборгованості на загальну суму 808 000 грн.
Також суд звертає, що матеріали справи не містять звіту про оцінку майна (квартири) відповідача ОСОБА_2 .
Суд враховує наявність ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2023 у справі № 487/9366/23, якою на двокімнатну квартиру відповідача ОСОБА_2 номер АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 55886001) накладено арешт з забороною відчуження в межах заявлених позовних вимог, на суму 433489,19 грн.
У зв`язку із чим суд зазначає наступне.
Наявність ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2023 у справі № 487/9366/23 вкотре свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження № 75292740, у відповідача ОСОБА_2 було у власності інше майно, яким він, у майбутньому, міг покрити заборгованість перед ОСОБА_1 на загальну суму 808 000 грн.
Крім того, суд вважає аргументованими доводи відповідача ОСОБА_2 про відсутність у справі № 487/9366/23 остаточного судового рішення, яке набрало законної сили та достатності, в будь – якому разі наявного у відповідача ОСОБА_2 майна (квартири) для погашення боргу перед кредитором, як в рамках даної справи (808 000 грн.), так і в рамках справи № 487/9366/23 (433 489,19 грн.),
Позивач в рамках справи не довів, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили що вартості квартири АДРЕСА_2 недостатньо для погашення вимог кредитора на суму 808 000 грн. та(або) на загальну суму заявлених кредиторських вимог, наведених вище.
Розглядаючи недобросовісну поведінку як делікт, при укладенні правочину у відповідача не було ані умислу, ані намірів на порушення прав кредитора, враховуючи обізнаність відповідача у наявності іншого нерухомого майна, за рахунок якого, вимоги банку могли бути задоволені.
Разом з тим, умови, за яких правочин може бути визнаний недійсним, повинні існувати саме на момент укладення спірного правочину, а саме, дефект форми, волі, волевиявлення.
Відповідно матеріалів справи, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року у справі № 489/673/23 набрало законної сили 24 квітня 2024 року. 
Тобто на момент укладення оспорюваного правочину, судове рішення не набрало законної сили. Враховуючи це, строк виконання зобов`язання за рішенням суду розпочався з дня набрання ним законної сили.
Таким чином, станом на день відкриття виконавчого провадження №75292740, судом встановлено достатність майна, наявного у боржника, для задоволення вимог його кредитора, що свідчить про те, що, укладаючи у оспорюваний у цій справі договір дарування майна, його власник (відповідач 1 у справі) мав підстави вважати, що він діє добросовісно, так як наявного у нього достатньо іншого майна для задоволення вимог кредитора (заінтересованої особи у справі).
Отже, оспорюваний договір дарування ознак фраудаторного правочину не має, так як у боржника було наявне інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, тому права кредитора щодо погашення боргу були повністю захищені.
Таким чином, оспорюваний договір дарування не був вчинений на шкоду кредитора, а був спрямований на настання реальних правових наслідків, які ними обумовлювалися.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі №759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.
Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.
Відповідно доч.9ст.158ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно дост.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.
Керуючись статтями 3,12,13,81,141,259,263-265, 354-355 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовної заяви приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степана Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справа дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля Оксана Олександрівна про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків його недійсності - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   В.В.Кузьменко