ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2666/26 Справа № 177/1211/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лященко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/1211/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Набережний»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою  відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Набережний» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Лященко В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Набережний» (надалі - ТОВ «Набережний») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та заробітної плати, зобов`язання вчинити певні дії.
Позов мотивовано тим, що з 23 липня 2024 року позивачка перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Набережний». 20 лютого 2025 року з невідомих причин і без пояснень з боку роботодавця головний бухгалтер ТОВ «Набережний» запропонувала позивачці написати заяву про звільнення за власним бажанням, що остання і зробила. Позивачці повідомили, що наступного дня на роботу виходити не потрібно, а 21.02.2025 року о 16-08 надіслали у вайбер наказ про звільнення від 19 лютого 2025 року, тобто звільнили за день до того, як нею була подана заява про звільнення. Трудова книжка була заповнена бухгалтером по заробітній платі, але в порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту населення від 29.07.93 р. № 58 запис не містить підпису керівника та печатки підприємства. 21.02.2025 року позивачка приїхала на підприємство з проханням належним чином оформити її трудову книжку та отримати накази, їй повідомили, що директора немає на робочому місці та документи не готові. Всупереч вимог законодавства про працю в день звільнення 20.02.2025 відповідач письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України, звернення позивачки до ТОВ «Набережний» щодо надання інформації про залишок заборгованості із заробітної плати ігноруються. Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього нараховувалась позивачці заробітна плата, але виплачувалась не в повному обсязі. Для підтвердження факту та розміру заборгованості та виплати розрахункових позивач звернулась до головного бухгалтера підприємства з проханням надати довідку про заборгованість, на неодноразові запити відповіді не отримала. 01.04.2025 позивач звернулась до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. У відповіді від 02.05.2025 зазначено, що у період з 22.04.2025 по 23.04.2025 здійснено спробу проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі перевірки у ТОВ «Набережний», складено акт про неможливість проведення заходу державного контролю у зв`язку з ненаданням для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, відомості з питань, яких є предметом перевірки.
Такі дії відповідача ТОВ «Набережний» порушили законні права позивача, призвели до моральних страждань, змусили відчувати приниження, безправність та незахищеність та вже впродовж майже трьох місяців вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку підробіток, неможливості офіційного працевлаштування та гідної оплати праці.
В зв`язку з чим, позивачка просила суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 75 811, 33 грн, яка складається з невиплаченої заробітної плати в розмірі 63 995, 42 грн, компенсації за тимчасову непрацездатність у розмірі 10 881, 82 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 934, 09 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 9 084, 00 грн; зобов`язати ТОВ «Набережний» оформити трудову книжку належним чином. 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Набережний» на користь  ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 75 811,33 гривень, моральну шкоду в розмірі 1 000,00 гривень.
Зобов`язано ТОВ «Набережний» засвідчити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 щодо звільнення підписом керівника та печаткою підприємства .  
Стягнуто з ТОВ «Набережний» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень.
На підставі п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допущено до негайного виконання рішення в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Набережний» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції не повно і не всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам не дав належну оцінку та прийшов до не правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, не надано правової оцінки доказу, наданого відповідачем, а саме вимоги позивачки на розрахунок, адресований керівництву ТОВ «Набережний», яким ОСОБА_1 підтверджує факт отримання заробітної плати у розмірі 128 000,00 грн. Згідно даної вимоги остання зазначає про наявність заборгованості підприємства зі сплати заробітної плати у розмірі 14 000,00 грн., станом на 21.02.2025, та необхідністю перерахування вказаної суми на її картковий рахунок. Крім того, судом не взято до уваги, що позивачкою за період перебування у трудових відносинах з ТОВ «Набережний» не було пред`явлено вимогу до керівництва відповідача про необхідність оплати заробітної плати в повному обсязі та належного документального оформлення її отримання. 
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачці необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Чого в даному випадку не доведено. При цьому, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише її страховий стаж за період з 2024 року до 2025 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з липня 2024 року до лютого 2025 року
Під час судового засідання в суді першої інстанції встановлено, що під час працевлаштування позивачкою надано сканкопію трудової книжки. Враховуючи вищевикладене, оформити трудову книжку належним чином відповідач не мав можливості. Таким чином, виконання вимог п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 – здійснення запису про причини звільнення у трудовій книжці не реалізовано з причини недобросовісності позивачки, яка з початку працевлаштування вчиняла дії, з наміром завдати шкоди відповідачу, а також зловживання правом в інших формах.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача ТОВ «Набережний» -  ОСОБА_2 та адвоката Щербачова А.П., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 24.07.2024 прийнята до ТОВ «Набережний» на посаду бухгалтера (наказ№17-к від 23.07.2024). 20.02.2025 позивачка звільнена за власним бажанням (наказ №03 від 19.02.2025) (т.1 а.с.7).
01.01.2024 затверджений і введений в дію штатний розклад ТОВ «Набережний», згідно якого затверджена одна штатна одиниця бухгалтер, із окладом 11 000,00 грн (т.1 а.с. 281), наказом від 01.04.2024 бухгалтеру встановлений оклад 12 000,00 грн. (т. 1 а.с. 279), 01.01.2025 бухгалтеру встановлений оклад 15 000,00 грн (т.1 а.с. 275, 276).
Наказом № 17-к від 23.07.2024 ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера з 24.07.2024, з окладом (тарифна ставка) 12 000,00 грн (т.1 а.с. 212). 
20.02.2025 ОСОБА_1 склала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням згідно ст.ст.38,39 КЗпП України (т.1 а.с.16). 
Наказом №03-к від 19.02.2025 ОСОБА_1 звільнено з 20.02.2025 з посади бухгалтера за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (т.1 а.с. 195).
З листа Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 24.04.2025 вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 про можливе порушення законодавства про працю за результатами спроби проведення перевірки ТОВ «Набережний» складено акт про неможливість проведення заходу державного контролю у зв`язку з ненаданням для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, відомості з питань, які є предметом перевірки (т.1 а.с.10-11).
З заяви від 25.02.2025 вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Набережний» з проханням надати довідки про нараховану заробітну плату, про середню заробітну плату за 2024-2025 роки, про нараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку, про нараховану та невиплачену компенсацію за період тимчасової непрацездатності, оригінал наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення (т.1 а.с.12,14).
20.02.2025 працівниками ТОВ «Набережний» було складено акт №15, згідно якого ОСОБА_1 з 24.07.2024 неналежно виконувала свої посадові обов`язки, не дотримувалася графіку роботи, залишала робоче місце раніше, відмовилася підписувати документи (т.1 а.с. 44).
Згідно Акту №2 від 20.02.2025 №15 слідує, що ОСОБА_1 20.02.2025 після написання заяви, отримавши кошти від головного бухгалтера в розмірі 8 000,00 грн, не дочекавшись керівника покинула робоче місце не оформивши документи, наказ на звільнення не підписано, розрахункові відомості за попередній період не підписані (т.1 а.с.46).
Згідно копії пояснювальної записки від 17.12.2024 бухгалтера по заробітній платі ОСОБА_3 відомості на виплату готівки ОСОБА_1 не підписані, вона часто хворіла, кошти перераховували на її картковий рахунок (т.1 а.с. 58).
Згідно з розрахунковими листками ТОВ «Набережний» (т.1 а.с. 253-255), ОСОБА_1 було нараховано, без вирахування податків та зборів: за липень 2024 року- 1846,15 грн; за серпень 2024 року- 13 984,61 грн, з них оплата лікарняних листів – 1846,15 грн; за вересень 2024 року - 12 500,00 грн; за жовтень 2024 року - 8 307,69 грн; за листопад 2024 року-16 341, 70 грн, з них оплата лікарняних листів - 4341,70 грн; за грудень 2024 року - 11 953,75 грн, з них оплата лікарняних листів – 1873,75 грн; за січень 2025 року-16 226,45 грн, з них чергова відпустка - 4 893,12 грн; за лютий 2025 року-9 141, 31 грн, з них оплата лікарняних листів – 2 133, 30 грн., компенсація відпустки за 2 дні – 854,72 грн. Всього за період з липня 2024 по лютий 2025 року нараховано 90 301,66 грн.
Згідно інформації ТОВ «Набережний» про нарахування коштів на оплату відпустки ОСОБА_1 за період перебування у відпустці з 01.01.2025 по 12.01.2025 нараховано 4 893,12 грн (т.1 а.с. 257).
Згідно інформації ТОВ «Набережний» про нарахування коштів ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку за 2 дні у розмірі 854, 72 грн (т.1 а.с.258). 
З повідомлень про виплату коштів застрахованим особам вбачається, що ТОВ «Набережний» виплатило застрахованій особі ОСОБА_1 07.11.2024 - 868,34 грн та 1 302, 51 грн (т.1 а.с. 184); 07.03.2025 - 1706,64 грн та 1279,98 грн (т.1 а.с.188). 
Судом досліджені відомості ТОВ «Набережний на виплату готівки (за кореспондуючим рахунком 661 «Розрахунки за заробітною платою»), з яких вбачається: за липень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 486,10 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №61, т.2 а.с. 90-92); за серпень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 486,10 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №64, т.2 а.с. 79); за серпень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 486,10 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №65, т.2 а.с. 80); за серпень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 4 086,90 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №66, т.2 а.с. 81-82); за серпень 2024 рокуц ОСОБА_1 до видачі 5 684,60 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №74, т.2 а.с. 72-73); за вересень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 4 636,80 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №79, т.2 а.с. 67-68); за вересень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 5 425,70 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №81 т.2 а.с. 59-60); за жовтень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 4 830,00 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №85 т.2 а.с. 53-54); за жовтень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 857, 70 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №88 т.2 а.с. 40-41); за листопад 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 747,50 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №91 т.2 а.с. 46); за листопад 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 747,50 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №93 т.2 а.с. 42); за листопад 2024 року ОСОБА_1 до видачі 4 830,00 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №94 т.2 а.с. 32-35); за листопад 2024 року р. ОСОБА_1 до видачі 3 961,70 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №96 т.2 а.с. 27-28); за грудень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 4 435,20 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №102 т.2 а.с. 12-13); за грудень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 3 326, 50 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №106 т.2 а.с. 5-6); за грудень 2024 року ОСОБА_1 до видачі 1 442,70 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №107 т.2 а.с. 7); за січень 2025 року ОСОБА_1 до видачі 7 186, 80 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №8, т.1 а.с. 236-237); за січень 2025 року ОСОБА_1 до видачі 3 767,70 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №2 т.1 а.с. 241-242); за січень 2025 року ОСОБА_1 до видачі 1 540, 00 грн., підпис про одержання відсутній (відомість №4 т.1 а.с. 243-244); за лютий 2025 року ОСОБА_1 до видачі 2 999,70 грн – підпис про отримання з відміткою 03.04.2025 (відомість №14, т.1 а.с. 238).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені строки не виплачував заробітну плату, внаслідок чого перед позивачкою виникла заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за період роботи з липня 2024 року по лютий 2025 року, в розмірі 75 811,33 грн.
Встановивши, що  ОСОБА_1 внаслідок порушення її трудових прав, зокрема, права на належну оплату праці, завдано моральної шкоди, суд дійшов висновку про стягнення на її користь з відповідача 1000 грн. моральної шкоди, що буде відповідати інтересам позивачки та є справедливим у даній ситуації.
Зобов`язуючи ТОВ «Набережний» засвідчити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 щодо звільнення підписом керівника та печаткою підприємства, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку, й таких вимог законодавства відповідачем не виконано.  
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивачки на отримання заробітної плати за виконану нею роботу порушено з боку відповідача, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Разом з тим, за змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19).
Встановлено, що наказом № 17-к від 23.07.2024 ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера з 24.07.2024, з окладом (тарифна ставка) 12 000,00 грн (т.1 а.с. 212). 
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не довено розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу, відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).
Згідно з розрахунковими листками ТОВ «Набережний» (т.1 а.с. 253-255), ОСОБА_1 було нараховано, без вирахування податків та зборів: за липень 2024 року- 1846,15 грн; за серпень 2024 року - 13 984,61 грн, з них оплата лікарняних листів – 1846,15 грн; за вересень 2024 року - 12 500,00 грн; за жовтень 2024 року - 8 307,69 грн; за листопад 2024 року-16 341, 70 грн, з них оплата лікарняних листів - 4341,70 грн; за грудень 2024 року-11 953,75 грн, з них оплата лікарняних листів – 1873,75 грн; за січень 2025 року-16 226,45 грн, з них чергова відпустка - 4 893,12 грн; за лютий 2025 року - 9 141, 31 грн, з них оплата лікарняних листів – 2 133, 30 грн., компенсація відпустки за 2 дні - 854,72 грн. Всього за період з липня 2024 по лютий 2025 року нараховано 90 301,66 грн.
Отже, позивачкою ОСОБА_1 доведено наявність у неї права на отримання заробітної плати у визначеному вище розмірі, у зв?язку з чим на відповідача ТОВ «Набережний» покладено процесуальний обов?язок довести суду відсуність у нього заборгованості перед працівником.
Суду не надано доказів виплати у повному обсязі заробітної плати за період роботи з липня 2024 року по лютий 2025 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ТОВ «Набережний» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати за вказаний період у розмірі 75 811,33 грн., й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.
Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції, не надано правової оцінки доказу, наданого відповідачем, а саме вимоги позивачки ОСОБА_1 на розрахунок, адресований керівництву ТОВ «Набережний», яким ОСОБА_1 підтверджує факт отримання заробітної плати у розмірі 128 000,00 грн. та зазначає про наявність заборгованості підприємства зі сплати заробітної плати у розмірі 14 000,00 грн., станом на 21.02.2025, та необхідністю перерахування вказаної суми на її картковий рахунок. 
Так, вказана вимога містить посилання на узгодження сторонами заробітної плати у розмірі 20 000 грн. щомісяця, що суперечить матеріалам справи, та, як пояснила позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні, вказана вимога була написана нею під впливом емоцій і не є офіційним документом. 
При цьому, доказів виплати, у встановленому законом порядку, заробітної плати позивачці ОСОБА_1 суду надано не було, на підтвердження виплати заробітної плати відповідачем ТОВ «Набережний» надано до суду першої інстанції відомості на виплату готівки (за кореспондуючим рахунком 661 «Розрахунки за заробітною платою»), в яких відсутній підпис працівника про одержання заробітної плати, а тому суд першої інстанції вірно відхилив ці докази, як неналежні.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги, що позивачкою за період перебування у трудових відносинах з ТОВ «Набережний» не було пред`явлено вимогу до керівництва відповідача про необхідність оплати заробітної плати в повному обсязі та належного документального оформлення її отримання, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки фактично є намаганням роботодавця перекласти свій обов?язок на працівника, адже, згідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, саме на власника або уповноважений ним орган покладено обов?язок із виплати працівникові заробітної плати.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Щодо вимоги про зобов`язанння ТОВ «Набережний» засвідчити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення підписом керівника та печаткою підприємства, колегія суддів зазначає наступне.
Так, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі – Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Отже, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. 
Таким чином, саме на ТОВ «Набережний», як на роботодавця, покладено обов`язок видати належно оформлену трудову книжку працівнику, який звільняється.
Не можна погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що виконання вимог п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 – здійснення запису про причини звільнення у трудовій книжці не реалізовано з причини недобросовісності позивачки, яка з початку працевлаштування вчиняла дії, з наміром завдати шкоди відповідачу, а також зловживання правом в інших формах, оскільки, під час працевлаштування позивачкою надано сканкопію трудової книжки. 
Так, як уже вказано вище, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника ТОВ «Набережний», яким не було забезпечено належне ведення трудової книжки працівника.
Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася надати оригінал трудової книжки роботодавцю для належного оформлення запису про її звільнення.
Натомість, позивачка ОСОБА_1 зверталася до керівництва ТОВ «Набережний» для оформлення відповідного запису у трудовій книжці, однак, їй було відмовлено (т. 1 а.с. 185), у зв?язку з чим доводи апеляційної скарги щодо зловживання саме позивачкою своїми правами є надуманими та не узгоджуються з матеріалами справи.
Щодо вимоги про стягнення моральної колегія суддів зазначає наступне.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно дост. 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Колегія суддів, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачкою глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, погоджується висновком суду першої інстанції, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, з визначенням її розміру у 1 000,00 грн, який відповідачем не спростовано.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Набережний» - залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: