Справа № 145/1186/25
Провадження № 22-ц/801/343/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець В. Д.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 145/1186/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Оніщука В. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_1 , Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради, військова частина НОМЕР_2 , Міністерство оборони України, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Чорнокнижника О. В. на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Іванця В. Д. від 01 грудня 2025 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, за якою просив встановити факт перебування на його утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На обґрунтування вимог покликався на те, що до липня 2025 року він здійснював постійний догляд за дідом ОСОБА_4 , на підставі чого мав законну відстрочку від мобілізації згідно з пунктом 14 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Після смерті діда 23 липня 2025 року підстава для відстрочки була втрачена, проте він фактично утримує сім`ю, до складу якої входять дружина, двоє спільних дітей та пасинок, 2016 року народження. Оскільки біологічний батько пасинка помер, дитина перебуває на його утриманні, що є підставою для отримання відстрочки на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
19 серпня 2025 року під час перевірки документів посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 заявнику було відмовлено у визнанні права на відстрочку через відсутність документального підтвердження факту утримання дитини. У зв`язку з цим виникла необхідність встановлення цього факту в судовому порядку.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення факту перебування дитини на утриманні не має для ОСОБА_1 юридичного значення, тому що на момент розгляду справи він уже є військовослужбовцем, а стаття 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» регулює питання відстрочки, а не звільнення. Крім того заявником не доведено сам факт утримання пасинка, оскільки не надано доказів відсутності можливості утримання дитини її дідом, бабою, як по лінії матері, так і по лінії батька, повнолітніх братів та сестер, що є обов`язковою умовою згідно зі статтею 280 Сімейного кодексу України.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Чорнокнижник О. В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що встановлення факту перебування на утриманні пасинка необхідне заявнику для отримання відстрочки від призову. Встановлення юридичного факту фактично потрібне для звільнення з військової служби на підставі пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Висновок суду першої інстанції про те, що дитина перебуває на утриманні матері, яка отримує соціальну допомогу в розмірі 9 200 грн 00 к., є безпідставним, тому що вказаної суми об`єктивно недостатньо для належного утримання трьох неповнолітніх дітей, а дефіцит коштів покривається заявником за рахунок його власних доходів. До матеріалів справи була долучена довідка про доходи  ОСОБА_1 з ТОВ «М`ясний майстер», які витрачалися на потреби сім`ї.
Крім того суд першої інстанції безпідставно вказав на ненадання доказів відсутності у пасинка інших близьких родичів (діда, баби, повнолітніх братів чи сестер), тому що чинним законодавством не передбачено отримання витягів з Державного реєстру актів цивільного стану щодо наявності чи відсутності таких родичів.
Вказував, що суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), мав самостійно застосувати правильну норму права до встановлених обставин, навіть якщо заявник через юридичну необізнаність помилково послався на інші положення законодавства.
Міністерство оборони України,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , військова частина НОМЕР_1 , подали відзиви на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Суд установив, що батьками  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого повторно від 11 грудня 2024 року серії НОМЕР_3 .
Батько ОСОБА_3 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про смерть, видане повторно від 13 липня 2024 року серії НОМЕР_4 ). 
Згідно з витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 16 вересня 2025 року № 00053625134, на підставі статті 148 СК України внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , зокрема змінено прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .
ОСОБА_3 з 14 вересня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (витяг з реєстру Шаргородської ТГ від 29 травня 2025 року).
Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області) від 06 жовтня 2025 року № 234 ОСОБА_2 не перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області, пенсію по втраті годувальника на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не отримує.
17 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_5 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 27 травня 2025 року серії НОМЕР_6 та від 11 грудня 2024 року серії НОМЕР_7 відповідно.
Відповідно до витягу з реєстру Тиврівської ТГ від 27 травня 2025 року ОСОБА_1 з 25 грудня 2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з довідкою відділу «ЦНАП» виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 20 серпня 2025 року № 1297 ОСОБА_2 , 1997 року народження, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї наступний: чоловік ОСОБА_1 , 1993 року народження, син – ОСОБА_3 , 2016 року народження, дочка – ОСОБА_10 , 2022 року народження, дочка – ОСОБА_9 , 2025 року народження.
Довідкою, виданою керівником Строїнецького ліцею Тиврівської селищної ради від 04 вересня 2025 року № 170, підтверджується, що ОСОБА_1 , як вітчим ОСОБА_3 , сумлінно виконує батьківські обов`язки щодо навчання та виховання сина, відвідує батьківські збори.
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов та встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 від 26 серпня 2025 року, останній проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з дружиною ОСОБА_2 та трьома дітьми. Дружина перебуває відпустці по догляду за дитиною, сім`я має статус багатодітної та знаходиться на повному утриманні ОСОБА_1 . 
Згідно з посвідченням, виданим управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької РДА від 02 червня 2025 року сім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_1 є багатодітною, в графі діти вказані: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 
ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, а 19 серпня 2025 року він був призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ОСОБА_12 ), що підтверджується довідкою від 28 серпня 2025 року № 5/2899 ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України установлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи по встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (пункт 1); перебування фізичної особи на утриманні (пункт 2).
Відповідно до статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема який факт заявник просить встановити та з якою метою. 
Мета встановлення факту – це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.
Частиною першою статті 319 ЦПК України установлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Таким чином справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палата Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), а також в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.
Звертаючись до суду  ОСОБА_1 просив встановити факт перебування на його утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Заявник чітко визначив мету встановлення факту – отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно з пунктом 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказана мета була підтверджена заявником особисто під час судового засідання в суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України 19 серпня 2025 року і на момент розгляду справи вже є військовослужбовцем, а тому з моменту призову на нього поширюються норми Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а положення статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо відстрочки втрачають юридичну актуальність. Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що встановлення такого факту не створить для заявника правових наслідків у виді відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що є обов`язковою умовою для справ окремого провадження.
Доводи апеляційної скарги щодо обов`язку суду самостійно змінити мету встановлення юридичного факту на підставі принципу jura novit curia є безпідставними, тому що цей принцип дозволяє суду самостійно визначати правову норму для вирішення спору, але не надає повноважень виходити за межі диспозитивності та змінювати саму суть вимог заявника. Оскільки ОСОБА_1 у суді першої інстанції підтвердив, що метою звернення є саме отримання відстрочки, що стало неможливим після його мобілізації 19 серпня 2025 року, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав самостійно змінювати цю мету на звільнення зі служби (стаття 26 Закону України «Про військову обов`язок та військову службу»), що порушило б принципи змагальності та об`єктивності.
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції врахував положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Чорнокнижника О. В. залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 26 лютого 2026 року).

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий 

В. В. Оніщук