Справа № 932/7467/21
Провадження № 2/932/1026/23

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року        м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді - Куцевола В.В.
при секретарі - Травкіній В.Р.
за участі
представника позивача – Махайлової О.В.
відповідача – ОСОБА_1 
представника відповідача - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової Владислави Юріївни, треті особи – Атестаційна архітектурно-будівельна комісія Міністерства розвитку громад і територій України, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, припинення права власності, - 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 12.01.2023 року, просив суд:
-визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В., від 16.12.2020 року про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт житлової нерухомості – будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253594312000;
-припинити право власності ОСОБА_1 на об`єкт житлової нерухомості – будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
-визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 25.09.2019 року кадастровий номер 1210100000:02:046:0330, реєстраційний № 1922824212101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 ;
-стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2008 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільне будівництво, а саме, житловий будинок та надвірні споруди розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 765-р від 22.09.2010 року було змінено назву вулиці та нумерацію, будинку було присвоєно нову адресою: АДРЕСА_1 . 
01.02.2010 року та 01.04.201010 року між позивачем та ОСОБА_1 були укладені попередні договори купівлі-продажу вказаного будинку. З метою реєстрації права власності на будинок було проведено його інвентаризацію під час якої з`ясувалось, що ОСОБА_1 за час проживання здійснила в будинку самовільні перебудови, що унеможливило реєстрацію права власності. 
В 2010 році ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення коштів та визнання дійсними попередніх договорів купівлі-продажу спірного будинку. Проте судом у визнані дійсними попередніх договорів було відмовлено та вирішено, що кожна сторона повинна повернути іншій все передне за договором. 
Нещодавно стало відомо, що ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу будинок. Також з`ясувалось, що за ОСОБА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. 16.12.2020 року зареєстроване право власності на належний позивачу будинок. 
Позивач вважає дії відповідачів, що полягають у виготовленні документів для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , яка на момент звернення до Атестаційної архітектурно-будівельної комісії та приватного нотаріуса не була відповідно до положень ст . 331 ЦК України власником будинку чи будівельних матеріалів.
Представником Атестаційної архітектурно-будівельної комісії Міністерства розвитку громад і територій України подано відзив, в якому зазначено, що Атестаційна архітектурно-будівельна комісія є неналежним відповідачем у цій справі.
Представником Дніпровської міської ради подано відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Дніпровська міська рада діяла в межах повноважень та ту спосіб, що передбачений чинним законодавством. 
Представником відповідача – ОСОБА_1 подані пояснення, я в яких зазначає, що позивач просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та припинити право власності. Визнанню недійсним можна правочин (ст.215 ЦК України), а рішення державного реєстратора не є правочином, тому не може визнаватись недійсним. Це змістом позову не спростовано. Також у розрізі обґрунтування позову та виниклих правовідносин немає підстав для скасування рішення державного реєстратора, оскільки скасування є похідною вимогою із вимоги про встановлення протиправною дією державного реєстратора, щодо спірного рішення. Задоволення позовної вимоги, заявленої на підставі статті 392 ЦК України до особи, яка не була власником земельної ділянки, про визнання права власності на спірне майно, яке на цій ділянці розташоване, не спричинило виникнення права власності у ОСОБА_3 у відповідності до приписів частини п`ятої ст.11 ЦК України. Статтею 346 ЦК України встановлено чіткий перелік підстав для припинення права власності. Жодна з яких відсутня у цій справі. Належним способом захисту є витребування майна згідно до ст.387 ЦК України, однак така вимога позивачем не заявлялась.
Ухвалою судді Лукінової К.С. від 15.09.2021 року позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою суду від 15.09.2021 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні заяви про відстрочення сплати судового збору.
Ухвалою суду від 05.10.2021 року було зменшено розмір судового збору.
Ухвалою від 11.01.2022 року суддею Кудрявцевою Т.О. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 06.12.2023 року позовну заяву в частині вимог позивача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки залишено без розгляду. 
Ухвалою від 06.12.2023 року закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою від 09.07.2025 року справу прийнято до провадження суддею Куцеволом В.В. та призначено справу до розгляду по суті. 
У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позові.
У судовому засіданні відповідач – ОСОБА_1 та її представник просили відмовити у задоволенні позову. 
Інші учасники справи у судове засіданні будучи належним чином повідомленими про час та місце його проведення, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, судом встановлено, що відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2008 року у справі № 2-3068/2008 за ОСОБА_3 було визнано право власності на самовільне будівництво, а саме: житловий будинок А-1, який складається з: коридор – 7,9 кв.м.,; коридор 5,0 кв.м.; коридор – 4,8 кв.м.; кухня – 10,3 кв.м.; житлова кімната 10,7 кв.м.; житлова кімната 10,1 кв.м.; кладова – 1,6 кв.м.; кладова – 3,3 кв.м.; ванна кімната 6,0 кв.м., а також надвірні будівлі: уборна – Б; навіс – Г; огорожі № 1-4, мощення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Також у резолютивній частині рішення зазначено, що воно підлягає реєстрації в КП «ДМБТІ».
Вказане рішення набрало законної сили 10.11.2008 року.
Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року у справі № 2-3551/11 та додаткового рішення від 16.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання дійсним попередніх договорів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдаток в сумі 1000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 799000 грн., кошти за ремонт домоволодіння 59252,02 грн., а також содові витрати в сумі 1945,31 грн., а всього 141097,33 грн.
Вказані рішення набрали законної сили 27.11.2014 року.
У рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року також встановлено, що домоволодінню АДРЕСА_2 присвоєно нову адресу – АДРЕСА_1 .
Рішенням КП «ДМБТІ» ДОР від 01.12.2010 року ОСОБА_3 відмовлено в державній реєстрації права власності на майно за адресою: АДРЕСА_1 , через те, що в рішенні суду зазначено, що заявницею 21.07.2001 був придбаний недобудований житловий будинок, а згідно матеріалів інвентаризаційної справи житловий будинок був побудований у 1988 році. Також в рішенні суду зазначене приміщення № 8 – кладова площею 1,6 кв. м, а за матеріалами інвентаризації приміщення № 8 – туалет площе. 1,6 кв. м.
Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні відомості щодо реєстрації права власності. 
Рішенням Дніпровської міської ради від 24.07.2019 року № 248/47 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:02:046:0330, площею 0,10 га, передано в оренду ОСОБА_1 .
Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.12.2020 року приватним нотаріусом Виноградовою В.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію прав номер 55807575 від 18.12.2020 року, на підставі якого до реєстру внесено запис № 39802977 про реєстрацію права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адерсою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . Підставою для реєстрації вказано: договір оренди землі б/н виданий 25.09.2019 року, технічний паспорт б/н виданий 20.11.209 року, Акт б/н виданий 20.11.2019 року Атестаційною архітектурно-будівельною комісією, відомості з ДЗК. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Статтею 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції чинній станом на 10.11.2008 року було визначено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції чинній на час розгляду справи, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції чинній станом на 10.11.2008 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" " у редакції чинній на час розгляду справи, передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Як встановлено судом, 10.11.2008 року ОСОБА_3 на підставі рішення суду набула право власності на самовільне будівництво, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), однак не зареєструвала право власності у встановленому законом порядку, що не заперечується позивачем.
Разом з цим, ОСОБА_1 будучи обізнаною про те, що спірне домоволодіння належить позивачу, однак за ОСОБА_3 не зареєстроване, вчинила дії для реєстрації права власності за собою. 
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За змістом статей 317, 319 ЦК України саме власникові належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Таким чином, вимоги позивача про визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора та припинення права власності є неефективним способом захисту, бо спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_3 без волі власника, а тому остання може заявити саме віндикаційний позов. 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).
З огляду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушених прав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягуються та покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової Владислави Юріївни, треті особи – Атестаційна архітектурно-будівельна комісія Міністерства розвитку громад і територій України, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, припинення права власності – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. 

Суддя          В.В. Куцевол