Справа № 640/17142/19 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України, в якій просить :
- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м Києві та Київській області № 148 від 16.04.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 117-19 від 15.08.2019 про відхилення скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
- Зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через належність до політичної партії МОМ (Mutahidda Qaumi Movement є світською політичною партією, яка базується в Карачі та захищає права ісламських мігрантів та мігрантів, які говорять урду) був вимушений покинути країну походження Пакистан та у пошуках притулку прибув до України. Так, у своїй заяві про надання захисту в Україні позивач чітко зазначив причини, через які він не може повернутися до країни свого походження. При цьому, відповідачі не поцікавились актуальною інформацією в країні походження, дослідили це питання неналежним чином. ОСОБА_2 не здатна забезпечити захист позивача від переслідувань з політичних причин та систематичне порушення прав людини. Відтак, наказ та рішення є протиправними, а належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання ДМС повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
На підставі Порядку передачі судових справ, не розглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року № 399, справу № 640/17142/19 передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 року, зазначена справа передана на розгляд судді Андрухіву В.В.
Ухвалою від 31.03.2025 року прийнято до провадження справу, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Розгляд справи № 640/17142/19 розпочато спочатку. 
17.04.2025 року від представника відповідача Державної міграційної служби України надійшли пояснення, в яких зазначено, що за результатами перевірки за допомогою інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 01.03.2022 покинув територію України, перетнувши Державний кордон України через ПП “Шегині” в напрямку Польщі. ДМС тривалий час не володіє інформацією про місце перебування позивача, а відсутність реалізації його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.
Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, національність – мухаджер, віросповідання – іслам (суніт).
26.12.2017 року покинув територію Ісламської Республіки Пакистан та на підставі візи прибув до Білорусії.
24.02.2018 року позивач нелегально вибув з Білорусії до України, поза пунктом пропуску. 
В період з лютого 2018 року по березень 2019 року проживав у м. Києві, як нелегальний мігрант, працював. 
26.03.2019 року звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.04.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.04.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 148, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.04.2019 року ОСОБА_1 подано до Державної міграційної служби України скаргу на рішення № 148 від 16.04.2019 року.
Рішенням Державної міграційної служби України № 117-19 від 15.08.2019 відхилено скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також судом встановлено, що згідно відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 01.03.2022 покинув територію України, перетнувши Державний кордон України через ПП “Шегині” в напрямку Польщі.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Як вбачається з особової справи позивача, за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача відповідачем було встановлено, що клопотання є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. 
Неможливість повернення на Батьківщину позивач пояснив тим, що підтримував політичну партію МОМ та під час перебування в Пакистані на нього були вчинені напади, а тому він не переживає за своє життя та не може повернутися до Пакистану. 
Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу “Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту” від 27.04.2004 року №8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.
Суд бере до уваги доводи відповідача, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази його ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
Відповідно до матеріалів особової справи позивача, він зазначає, що був учасником партії, яка допомагає студентам безкоштовно вчитися, він був в коледжі головою партії та в його обов`язки входило вирішувати студентські питання.
При цьому, з аналізу матеріалів особової справи слідує, що під час звернення із заявою та співбесіди позивач надає суперечливі покази щодо обставин нападів на нього, що не відрізняється та не узгоджується між собою.
Також, у ході проведення співбесіди було встановлено, що будь-яких труднощів або переслідувань на території Пакистану його рідні не зазнавали та не зазнають, їх права не порушуються, проблем з представниками органів влади не мали.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що виїзд останнього з країни громадянського проходження не обумовлений потребою у міжнародному захисті, та у свою чергу, пов`язаний із бажанням працевлаштування та отриманням візи до Білорусі.
При цьому, під час співбесіди позивач вказав, що прибув на територію України з метою легалізації. 

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, він не може виокремити чіткі обставини, які можуть створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни громадянської належності, враховуючи відсутність жодної підтвердженої загрози.
За аналізом матеріалів особової справи, виїзд позивача за межі Пакистану не носив характеру втечі від переслідування, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози.
Позивач не надав до ЦМУ ДМС належного обґрунтування ймовірним побоюванням щодо існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Водночас, в аспекті предмету доказування в цій справі судом встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан). Конституція Пакистану 1973 року передбачає парламентську систему правління, з Президентом в якості глави держави і всенародно обраного прем`єр-міністра в якості глави уряду. Парламент Пакистану - двопалатний законодавчий орган, що складається із Сенату (верхня палата) та Національної асамблеї (нижня палата). Юридична гілка державної влади представлена Верховним судом та федеральним ісламським шаріатським судом.
Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар`яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та амніти.
В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.
Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 24.04.2020р. у справі №807/64/16, адміністративне провадження №К/9901/33173/18.
При цьому, згідно відкритих даних судом встановлено, що партія "MQM" підтримує нинішнього президента та входить до складу центрального уряду (http://www.hyno.ru/tom2/1276.html).
При цьому, аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом встановлено, що заявник не надав правдоподібних свідчень щоб довести, що він піддавався переслідуванням. Також, позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту». Отже, зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.
З аналізу вказаного, суд приходить до висновку про те, що задокументовані докази переслідувань позивача відсутні, інформація ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача. Таким чином, позивач не довів достовірність своїх доводів, на яких ґрунтується його заява.
Окрім того, частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Однак, судом встановлено, що позивач потрапив в Україну 24.02.2018 року водночас, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із тривалим зволіканням - 26.03.2019 року, тобто більше ніж рік перебування у якості нелегального мігранта на території України.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме: за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що, в свою чергу, не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. 
З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м Києві та Київській області № 148 від 16.04.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення Державної міграційної служби України № 117-19 від 15.08.2019 про відхилення скарги, прийняті з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, актуальної інформації по країні походження позивача. 
Крім того, суд бере до уваги, що згідно відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 01.03.2022 покинув територію України, перетнувши Державний кордон України через ПП “Шегині” в напрямку Польщі.
Отже, в порушення приписів абз.6 ч.2 ст.13 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, позивач не виконав обов`язок повідомити про поїздку за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої він проживав, та виїхав за межі України. Вказане свідчить про небажання позивача отримати міжнародний захист в Україні.
Крім того, позивач не звернувся до міграційного органу за продовженням терміну дії довідки про звернення за захистом, що також свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.
Решта доводів та заперечень позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач довів суду правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню, і у позові йому слід відмовити. 
Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,  
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (адреса: вул.Березняківська, 4-А, м.Київ, 02152, код ЄДРПОУ 42552598), Державної міграційної служби України (адреса: вул.Володимирська, 9, м.Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Андрухів

.