КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №761/35948/25 Суддя І інстанції - Мєлєшак О.В. 
Провадження № 33/824/447/2026 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою з доповненнями адвоката Трощинської С.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП,
в с т а н о в и л а:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП закрито, оголошено їй усне зауваження. 
Згідно постанови судді, 19.08.2025 при проведенні фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , встановлено порушення порядку ведення розрахунків у сфері торгівлі, а саме: не забезпечено обліку товарних запасів за місцем їх реалізації та відсутність документів, що підтверджують походження, чим порушено п. 12 ст. 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, адвокат Трощинська С.М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року та закрити провадження у справі або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року, мотивуючи клопотання тим, що апелянту стало відомо про зазначену постанову випадково виключно через Єдиний державний реєстр судових рішень, забезпечено надання загального доступну до якої було 14.10.2025. При цьому, письмово чи іншими способами апелянта не повідомляли про винесення постанови. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що у постанові суду першої інстанції зазначено, що на адресу суду була надіслана заява, у якій ОСОБА_1 просила здійснювати розгляд у її відсутність, однак зазначеної заяви до суду не надсилали. Натомість, 05 вересня 2025 захисником було надіслано клопотання про вступ у справу в якості представника та про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення, яке розглянуто не було, а справа розглянута за відсутності ОСОБА_1 та її захисника. 
Апелянт зазначає, що у постанові суду відсутнє будь-яке обґрунтування вини ОСОБА_1 , суд лише обмежився загальним посиланням на протокол про адміністративне правопорушення та акт фактичної перевірки, без аналізу доказів, їх належності та допустимості, взаємозв`язку та без мотивів відхилення доводів захисту, що суперечить ст. ст. 280, 283 КУпАП. 
Між тим, апелянт вважає, що акт перевірки не може слугувати належним та допустимим доказом винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, оскільки в силу норм Податкового кодексу України акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених можливих порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, він не є юридичною формою рішення податкового органу і сам по собі не породжує певних правових наслідків для платника податків, не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню. 
Апелянт зазначає, що єдиною правомірною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 155-1 КУпАП, є наявність на момент складання протоколу узгодженого податкового повідомлення-рішення, а не акту перевірки. 
Апелянт звертає увагу, що копії податкових повідомлень-рішень було отримано лише 05.09.2025 у відповідь на адвокатський запит за вих. №1-280825 від 28.08.2025, які наразі ОСОБА_1 оскаржує в суді у встановленому законом порядку. 
За вказаних обставин, на думку апелянта, оскільки повідомлення-рішення є неузгодженими та оскаржуються у встановленому порядку, відсутні правові підстави для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП. 
В доповненнях до апеляційної скарги апелянт вказує, що суд обґрунтував висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 з посиланням на доказ, який фактично не існує, та на дату фактичної перевірки, яка не відповідає жодному реальному документу, що свідчить про істотне порушення норм процесуального права і саме по собі становить самостійну підставу для скасування постанови. 
Також апелянт зазначає, що протокол не містить нормативного обґрунтування необхідності вести облік товарних запасів для ФОП ОСОБА_1 . Діяльність ФОП ОСОБА_1 не передбачає дій, що є винятковими для ч. 2 п. 12 ст. 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Апелянт вказує, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку, не є платником ПДВ, та не здійснює реалізацію виняткових категорій товарів, передбачених законом. Однак, при цьому ФОП ОСОБА_1 добровільно здійснювала такий облік у довільній електронній формі. Для цілей перевірки ФОП додатково надала товарний облік у письмовій формі до контролюючого органу, що містив повну інформацію щодо надходження товарів.
Отже, як стверджує апелянт, ФОП ОСОБА_1 здійснює системне ведення обліку товарних запасів відповідно до вимог законодавства. На запит контролюючого органу була своєчасно, в межах строку перевірки, надана форма обліку товарів, що відповідає вимогам Порядку ведення обліку товарних запасів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №496 від 03.09.2021. Надана форма містить всю необхідну інформацію про надходження товарів, реалізацію продукції та залишки на відповідні дати, що знаходилися у місці продажу на час перевірки Контролюючим органом. 
Апелянт вказує, що в п. 2.2.20 Акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві вказує, що ОСОБА_1 здійснює продаж ювелірних виробів, однак ця інформація не відповідає дійсності. Так, під час проведення контрольної закупки було реалізовано товар під найменуванням «Courabie Моносережка Нар покриття родієм-срібний-Onesize», втім він не підпадає під визначення ювелірного виробу. Окрім того, апелянт вказує, що посилання в Акті перевірки на інтернет-ресурс www.courabie.com є нерелевантним та юридично необґрунтованим та контролюючим органом не наведено жодних доказів того, що зазначений сайт має будь-яке відношення до виробника, постачальника чи товарів, придбаних Апелянтом. Вказаний ресурс не є офіційним джерелом технічної або нормативної інформації про склад товару, а лише функціонує як інтернет-магазин. Саме по собі співпадіння найменування товару або його комерційної назви не може свідчити про тотожність походження, характеристик чи якості продукції. 
У зв`язку з викладеним, апелянт вважає твердження контролюючого органу про ніби-то реалізацію ФОП ОСОБА_2 ювелірних виробів безпідставними, такими, що не підтверджені належними доказами та просить їх виключити з акту перевірки, як недоведені.
Разом з цим, як зазначає апелянт, контролюючий орган не навів жодних конкретних зауважень або недоліків щодо ведення товарного обліку, який ОСОБА_1 вела за власним бажанням та як вбачається з Акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві навіть не прийняв даний облік до уваги, що свідчить про відсутність порушень з боку ФОП у частині оформлення та подання документів, що підтверджують ведення обліку товарних запасів.
Отже, на думку апелянта, посилання податкового органу на порушення п. 12 ст.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР є необґрунтованим та неправомірним. Акт фактичної перевірки, за наслідком якого винесені спірні податкові повідомлення-рішення свідчать про його невідповідність принципам юридичної визначеності, об`єктивності та повноти викладення висновків контролюючого органу. 
Апелянт звертає увагу, що ОСОБА_1 наразі оскаржуються в Львівському окружному адміністративному суді податкові повідомлення-рішення від 17.07.2025 №32936/13-01-07-09 та №32935/13-01-07-09, що винесені на підставі Акту перевірки ГУ ДПС в м. Києві №49178/Ж5/26/15/07/3458301669 від 05.06.2025. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Трощинської С.М., яка просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав у ній наведених,перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Щодо питання про поновлення строку на оскарження постанови, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів провадження, судовий розгляд було проведено без участі ОСОБА_1 та захисника Трощинської С.М., які 05.09.2025 надіслали до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи. Разом з тим, зазначена заява судом розглянута не була, натомість, зазначено, що ОСОБА_1 надіслала на адресу суду заяву, у якій просила здійснювати розгляд справи у її відсутність, яка в матеріалах справи відсутня. При цьому, копію постанови у відповідності до вимог закону ОСОБА_1 не направлялась. У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2025слід поновити.
По суті апеляційної скарги, слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП є доведеною. 
Відповідно до вимог закону формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення його, мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.
Обґрунтовуючи висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.155-1 КУпАП суддя місцевого суду формально послався на протокол про адміністративне правопорушення, акт фактичної перевірки від 19.08.2025 та інші матеріали справи. Однак, самі по собі вказані матеріали справи не можуть бути беззаперечними доказами вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.155-1 КУпАП без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин даної справи.
Згідно ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 19.08.2025 при проведенні фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , встановлено порушення порядку ведення розрахунків у сфері торгівлі, а саме: не забезпечено обліку товарних запасів за місцем їх реалізації та відсутність документів, що підтверджують походження, чим порушено п. 12 ст. 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», відповідальність за що передбачена ч.1 ст. 155-1 КУпАП.
Частина 1 ст. 155-1 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. 
З диспозиції зазначеної статті випливає, що вона носить бланкетний характер і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до законодавчо встановленого порядку проведення розрахунків у певній сфері. Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.
Водночас, як слідує із протоколу про адміністративне правопорушення від 19.08.2025 №3812, то в ньому наведено загальний перелік порушень, тоді як не розкрита суть адміністративного правопорушення, зокрема, фабула інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення не містить обставин, за яких було вчинено правопорушення, в чому воно виразилось, щодо якого саме товару чи товарів ОСОБА_1 порушила правила торгівлі і розрахунків, спосіб його вчинення, тобто саме правопорушення не конкретизовано, а тому даний протокол про правопорушення щодо ОСОБА_1 не може бути підставою для притягнення її до відповідальності. 
При цьому, долучена до матеріалів справи копія акту фактичної перевірки, на підставі якої і був складений протокол, не може вважатися достатнім та належним доказом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, оскільки в силу норм Податкового кодексу України акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених можливих порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, він не є юридичною формою рішення податкового органу і сам по собі не породжує певних правових наслідків для платника податків, не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню. 
Відповідно до п. 54.5. ст. 54 Податкового кодексу України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно п. 86.8. ст. 86 ПК Україниподаткове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акту перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу.
Відповідно до п. 56.2 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.
Відповідно до положень ст. 56 Податкового кодексу Українирішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку; подана скарга зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження і протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.
Положеннями п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу Українинадано право платнику податків на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу, при цьому грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
З наведених норм права вбачається, що єдиною правомірною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 155-1 КУпАП є наявність на момент складання протоколу узгодженого податкового повідомлення-рішення, а не акту перевірки.
Захисником надано апеляційному суду докази, що наразі оскаржуються в Львівському окружному адміністративному суді податкові повідомлення-рішення від 17.07.2025 №32936/13-01-07-09 та №32935/13-01-07-09, що винесені на підставі Акту перевірки ГУ ДПС в м. Києві №49178/Ж5/26/15/07/3458301669 від 05.06.2025.
З огляду на те, що на даний час податкові повідомлення-рішення є неузгодженими та розпочата процедура адміністративного оскарження, яка не завершена, настання відповідальності за правопорушення передбачене ч.1 ст.155-1 КУпАПвиключаються.
Також, слід зазначити, що суд обґрунтував висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 з посиланням на доказ, який фактично не існує, та на дату фактичної перевірки, яка не відповідає жодному реальному документу, що свідчить про істотне порушення норм процесуального права.
Так, протокол не містить нормативного обґрунтування необхідності вести облік товарних запасів для ФОП ОСОБА_1 . Як встановлено під час апеляційного розгляду, діяльність ФОП ОСОБА_1 не передбачає дій, що є винятковими для ч. 2 п. 12 ст. 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
ОСОБА_1 є платником єдиного податку, не є платником ПДВ, та не здійснює реалізацію виняткових категорій товарів, передбачених законом. Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 добровільно здійснювала такий облік у довільній електронній формі. Для цілей перевірки ФОП додатково надала товарний облік у письмовій формі до контролюючого органу, що містив повну інформацію щодо надходження товарів.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 здійснює системне ведення обліку товарних запасів відповідно до вимог законодавства. На запит контролюючого органу була своєчасно, в межах строку перевірки, надана форма обліку товарів, що відповідає вимогам Порядку ведення обліку товарних запасів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №496 від 03.09.2021. Надана форма містить всю необхідну інформацію про надходження товарів, реалізацію продукції та залишки на відповідні дати, що знаходилися у місці продажу на час перевірки Контролюючим органом. 
В п. 2.2.20 Акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві вказує, що ОСОБА_1 здійснює продаж ювелірних виробів, однак ця інформація не відповідає дійсності та не підтверджена наявними у справі доказами. Так, під час проведення контрольної закупки було реалізовано товар під найменуванням «Courabie Моносережка Нар покриття родієм-срібний-Onesize», втім він не підпадає під визначення ювелірного виробу. Посилання в Акті перевірки на інтернет-ресурс www.courabie.com є нерелевантним та юридично необґрунтованим та контролюючим органом не наведено жодних доказів того, що зазначений сайт має будь-яке відношення до виробника, постачальника чи товарів, придбаних ОСОБА_1 .. Вказаний ресурс не є офіційним джерелом технічної або нормативної інформації про склад товару, а лише функціонує як інтернет-магазин. Саме по собі співпадіння найменування товару або його комерційної назви не може свідчити про тотожність походження, характеристик чи якості продукції. 
У зв`язку з викладеним, твердження контролюючого органу про ніби-то реалізацію ФОП ОСОБА_2 ювелірних виробів є безпідставними, такими, що не підтверджені належними доказами.
Контролюючий орган не навів жодних конкретних зауважень або недоліків щодо ведення товарного обліку, який ОСОБА_1 вела за власним бажанням та як вбачається з Акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві навіть не прийняв даний облік до уваги, що свідчить про відсутність порушень з боку ФОП у частині оформлення та подання документів, що підтверджують ведення обліку товарних запасів.
Відповідно, у справі відсутні докази про порушення ФОП ОСОБА_2 п. 12 ст.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР.
Так, Європейський суд з прав людини в рішеннях по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказував на те, що, оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції Україниобвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі № 1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Отже, у силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Згідно частини 1 статті 7 КУпАПніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Виходячи з вищевикладеного, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, адже суд не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, як того вимагає стаття 280 КУпАП, зокрема, не встановивши та не відобразивши в мотивувальній частині постанову ключову посадову роль ОСОБА_1 . Це свідчить про порушення принципу законності та формальний підхід до розгляду справи. Крім того, суд першої інстанції не здійснив належної оцінки поданих доказів згідно зі статтями 251 та 252 КУпАП, ігноруючи матеріали, що ставили під сумнів вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Рішення, що ґрунтується виключно на акті перевірки в умовах незавершеної процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, не відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом» та унеможливлює настання юридичної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАПпровадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного перегляду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає задоволенню, а постанова судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАПу зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.155-1 КУпАП.
На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 
п о с т а н о в и л а:

Клопотання адвоката Трощинської С.М. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року.
Апеляційну скаргу з доповненнями адвоката Трощинської С.М. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити. 
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року, якою провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП закрито, оголошено їй усне зауваження - скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Л.І. Кепкал