ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа №340/7622/24
адміністративні провадження № К/990/5685/26, № К/990/5853/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
за участі:
секретаря судових засідань: Бенчук О.О., 
представника Позивача: Змеула Є.О.,
представника Відповідача: Слюсаря О.В.,
Представника третьої особи: Назаренка Ю.В., 
Представника третьої особи: Лебідь Ю.В.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги Кіровоградської обласної ради, обласного комунального виробничого підприємства “ДНІПРО-КІРОВОГРАД”
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (суддя Сагун А.В.)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року (судді: Сафронова С.В., Чепурнов Д.В., Коршун А.О.)
у адміністративній справі за позовом Головного управління ДПС у Кіровоградській області
до обласного комунального виробничого підприємства “ДНІПРО-КІРОВОГРАД”
треті особи на стороні позивача Міністерство фінансів України, Головне управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області
третя особа на стороні відповідача Кіровоградська обласна рада
про стягнення заборгованості,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Головне управління ДПС у Кіровоградській області (далі також– Позивач, ГУ ДПС) звернулось до суду з позовом до обласного комунального виробничого підприємства «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» (далі також – Відповідач, ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД», Підприємство), у якому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з рахунків у банках, що обслуговують ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД», та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованість: 
- по сплаті основної суми боргу за позикою Міжнародного банку реконструкції та розвитку (далі також МБРР) від 26 травня 2014 №8391-UA по Договору про субкредитування від 20 травня 2014 року №13010-05/97 (далі також Позика МБРР №8391-UA ) в сумі 194 202 688,83 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 619 583,93 доларів США);
- по платі за надання позики МБРР №8391-UA (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 263 030,88 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 6 256,83 доларів США);
- по відсоткам за позикою МБРР №8391-UA (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 125 475 457,11 грн, за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 984 739,34 доларів США);
- по сплаті основної суми боргу за позикою МБРР (ФЧТ) від 26 травня 2014 року №ТF017112 по Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/98 (далі також Позика МБРР (ФЧТ) №ТF017112) в сумі 45 795 566,36 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 089 359,08 доларів США);
- по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) № №ТF017112 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 74 621,33 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 775,05 доларів США);
- по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) №ТF017112 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 5 596 536,88 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 133 127,26 доларів США).
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2024 року, з урахування ухвали від 29 січня 2025 року, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача Міністерство фінансів України, Головне управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області та на стороні Позивача - Кіровоградську обласну раду.
Обґрунтовуючи право на звернення до суду Позивач покликався на частину четверту статті 5 КАС України, пункти 19-1.1, 19-1.22 статті 19-1, підпункти 20.1.19, 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі – ПК України), частину дев`яту статті 17 Бюджетного кодексу України (далі – БК України), Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року № 174 (далі – Порядок № 174).
Покликався на те, що згідно з інформаційними довідками про стан простроченої заборгованості ОКВП «Дніпро-Кіровоград» перед державним бюджетом за договорами про субкредитування укладеними між Міністерством фінансів України, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Кіровоградською обласною радою, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та ОКВП «Дніпро-Кіровоград»: №13010-05/97 від 20 листопада 2014 року заборгованість станом на 1 вересня 2024 року складає: основний борг (дол. США) - 2 999 405,58 USD (123 062 911,48 грн.); відсотки (дол. США) - 2 141 887,97 USD (87 879 735,71 грн);% за надання гарантій (дол. США) - 4 884,15 USD (200 392, 28 грн); №13010-05/98 від 20 листопада 2014 року заборгованість на 1 вересня 2024 року складає: основний борг (дол. США) - 544 679,54 USD (22 347 711,31 грн.); відсотки (дол. США) - 102 445,59 USD (4 203 250,36 грн);% за надання гарантій (дол. США) - 1 365,96 USD (56 044,11 грн.). 
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Кіровоградський окружний адміністративний суд рішенням від 30 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач у спірних правовідносинах діяв не у спосіб, визначений законами України та адміністративний позов є передчасним оскільки, контролюючим органом недотримано алгоритму дій визначеного главою 9 розділу IІ ПК України, зокрема, передбачених статтею 95 ПК України, що передують зверненню до суду із даним позовом, а саме, не направлено Відповідачу податкову вимогу. 
Також суд першої інстанції зазначив, що положеннями статей 6 та 7 Договорів про субкредитування №13010-05/97 та №13010-05/98 від 20 листопада 2024 року передбачено право Міністерства фінансів України на договірне списання у сумі невиконаних зобов`язань на користь держави Україна та на вимогу субкредитора з рахунків Позивача. Водночас Міністерством фінансів України відповідне право не застосовано та не наведено, в ході судового розгляду, поважних причин не застосування до спірних правовідносин вказаних положень договорів про субкредитування.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість посилань Кіровоградської обласної ради на наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з необхідністю її розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на те, що аналіз положень податкового та бюджетного законодавства дає підстави для висновку про те, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, тим самим наділивши правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових, стягнення якого здійснюється органами державної податкової служби України шляхом звернення до суду з відповідним позовом з врахуванням вимог, встановлених главою 9 розділу II цього Кодексу. Також суд першої інстанції покликався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 9 грудня 2025 року задовольнив апеляційні скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Міністерства фінансів України: скасував рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року; адміністративний позов задовольнив; стягнути з рахунків у банках, що обслуговують ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» та з рахунків, які будуть відкриті в майбутньому, а також готівки, що належить ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» заборгованість: по сплаті основного боргу за позикою МБРР №8391-UA в сумі 194 202 688,83 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 619 583,92 доларів США); по платі за надання позики МБРР №8391-UA (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 263 030, 88 грн за офіційним курсом Національного банку, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 6 256,83 доларів США); по відсоткам за позикою МБРР №8391-UA (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 125 475 457,00 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 984 739,34 доларів США); по сплаті основного боргу за позикою МБРР (ФЧТ) № TF017112 в сумі 45 795 566,36 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 089 359, 08 доларів США); по платі за надання позики МБРР (ФЧТ) № TF017112 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 74 621,33 грн за офіційним курсом Національного банку, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 775,05 доларів США); по відсоткам за позикою МБРР (ФЧТ) №TF017112 (плата за користування кредитами, залученими державою) в сумі 5 596 536,88 грн за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 133 127,26 доларів США).
Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив з наступного:
- законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, тим самим наділивши правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових, стягнення якого здійснюється органами державної податкової служби України шляхом звернення до суду з відповідним позовом з врахуванням вимог, встановлених главою 9 розділу II ПК України, що саме узгоджується і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770.
- суд першої інстанції прийняв до розгляду надані представником Міністерства фінансів України письмові докази, визнавши їх достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами в розумінні положень КАС України та правильно зауважив на тому, що Відповідачем не спростована у цьому спірному випадку наявність простроченої заборгованості за позикою МБРР відповідно до договорів про субкредитування №13010-05/97 та №13010-05/98 від 20 листопада 2014 року у заявленому Позивачем розмірі, також як і не надано суду доказів, які доводять протилежне;
- доводи Відповідача стосовно наявності у держави заборгованості перед Підприємством, оскільки тариф, який визначається державним регулятором, не може забезпечити самофінансування та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво послуг, які надаються ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» є необґрунтованими з огляду на відсутність у податкового органу обов`язку перевіряти правомірність та обґрунтованість заборгованості, а тільки наявність права стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному ПК України та іншими законами України. А також того, що Відповідачем не надано, як доказів щодо виникнення форс мажорних обставин, які відповідно до розділу V Договорів про субкредитування №13010-05/97 і №13010-05/98 від 20 листопада 2014 року є підставою для не виконання умов договорів, як і того, що Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі також - НКРЕКП) не виконує свої обов`язки;
- заборгованість держави перед ОКВП «Дніпро-Кіровоград» в розмірі 521 922 669,96 грн в розрахунку станом на 1 жовтня 2024 року не підтверджено належними доказами. В матеріалах справи відсутні докази визнання вказаної заборгованості державою, або встановлення такої заборгованості рішенням суду;
- положення пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2022 року № 502 «Деякі питання регулювання діяльності у сфері комунальних послуг у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану» стосуються суб`єктів господарювання, ліцензування діяльності яких здійснюють Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, до яких Відповідач не відноситься;
- особливий механізм правового регулювання погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державним бюджетом, щодо коштів які були залучені за кредитом/позикою під державні гарантії чітко унормований БК України та Порядком № 174, яким прописано дії щодо обліку та погашення заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, і які є спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють ці відносини;
- наділяючи нормами Бюджетного та Податкового кодексів України органи ДПС повноваженнями бути органом стягнення щодо простроченої заборгованості суб`єктів господарювання, і вживати заходи, спрямовані на погашення відповідної заборгованості, у визначених ПК України порядку та спосіб, законодавець фактично розмежував як види боргу (на податковий борг і на прострочену заборгованість перед бюджетом) такі і процедуру стягнення. А отже визначена ПК України процедура стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом жодним чином не впливає на правову природу такої заборгованості і не наділяє її статусом податкового боргу боржника.
- оскільки у цьому спірному випадку йдеться про стягнення з Відповідача простроченої заборгованості перед державою, яка не є податковим боргом, на визначену у цій справі прострочену заборгованість Відповідача не поширюються норми статті 95 ПК України. Відповідно є помилковими та такими, що суперечать положенням статті 20 ПК України та статті 17 БК України висновки суду першої інстанції стосовно того, що передумовою для стягнення простроченої заборгованості є надсилання платнику податків податкової вимоги, що свідчить в свою чергу про відсутність необхідності формування податкової вимоги для стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Підставами касаційного оскарження Відповідач визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України). Просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідач вважає, що при ухваленні постанови суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 95, пункт 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, частину дев`яту статті 17 БК України, пункт 15 Порядку № 174. 
Покликається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права, без врахування висновку в подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 826/8966/14, від 10 квітня 2020 року у справі №815/6300/13-а, від 2 листопада 2022 року у справі №460/3692/20, від 17 травня 2023 року у справі №560/3073/20, в яких суд касаційної інстанції, зокрема дійшов висновку, що відповідно до пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою за кредитом (позикою) здійснюється у порядку визначеному главою 9 розділу II ПК України, а передумовою для стягнення простроченої заборгованості є надсилання платнику податків податкової вимоги, у зв`язку з чим адміністративний позов про стягнення простроченої заборгованості перед бюджетом є передчасним, оскільки контролюючим органом не дотримано алгоритму дій, передбачених статтею 95 ПК України, що передують зверненню до суду з позовом.
Вказує, що апеляційним судом також не було враховано висновки Великої Палата Верховного Суду викладені у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 (пункти 43-48), відповідно до яких, при аналізі пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» та глави 9 розділу II ПК України, законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними позичками (фінансовими допомогами), порядок погашення податкового боргу та погашення простроченої заборгованості за позиками/кредитами надані державою є тотожним, а органи доходів та зборів, які виступають органами стягнення, під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених ПК України.
Зазначає, що стаття 17 БК України має прямий відсилочний характер на положення ПК України, а пункт 15 Порядку № 174 - на положення законодавства які регулюють порядок стягнення заборгованості органами державної податкової служби. Відтак, на думку Відповідача, зазначені норми не можуть вважатися чітким механізмом правового регулювання погашення стягнення простроченої заборгованості за договорами кредиту залученими державою або під державну (місцеву) гарантію про яку зазначає апеляційний адміністративний суд в оскаржуваній поставові, оскільки вони прямо вказують на застосування правового механізму визначеного ПК України і не встановлюють правової процедури регулювання відмінної від норм ПК України.
Наголошує, що положеннями пункту 1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ПК України чітко визначено, що погашення простроченої заборгованості, яка є предметом цієї справи, здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II ПК України. При цьому вказує, що положення глави 9 розділу II ПКУ мають застосовуватись в повній сукупності визначених в ній положень, а не вибіркового за статтями цієї глави. А отже, на думку, Позивача, надсилання податкової вимоги суб`єкту господарювання у якого виникла заборгованість перед державою за позикою/кредитом, є однією із складових порядку стягнення такої заборгованості, передбачених статтею 95 ПК України, який має передувати зверненню до суду із відповідним позовом щодо стягненні заборгованості, яка є предметом цієї справи.
Стверджує, що Позивач у правовідносинах за даним позовом не може діяти керуючись БК України та Порядком № 174, про що наголошує апеляційний адміністративний суд, оскільки цими нормативно-правовими актами не встановлюються його повноваження та спосіб реалізації таких повноважень.
2.2. Доводи Кіровоградської обласної ради (особи, яка подала касаційну скаргу та заяву про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду)
Підставами касаційного оскарження Кіровоградська обласна рада визначає пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та закрити провадження у справі.
Вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми частини четвертої статті 5 та пункт 5 частини першої статті 19 КАС України без врахування висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 580/4531/23, від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18) з приводу критеріїв розмежування предметної судової юрисдикції.
Покликається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770.
Вказує, що відповідно до пункту 16.1 договорів про субкредитування №13010-05/97 та №13010-05/98 від 20 листопада 2014 року Держава Україна в особі НКРЕКП взяла на себе зобов`язання щодо вжиття відповідних заходів по встановленню, до завершення дії проекту, тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення на рівні, який покриває економічно обґрунтовані планові витрати на виробництво, в тому числі на обслуговування субкредиту, та враховує плановий прибуток у обсязі, достатньому для повернення основної суми субкредиту відповідно до умов Угоди про позику (пункт 3 частина В розділ 1 Додаток 2 угод про позику). Водночас з травня 2022 року Держава Україна в особі НКРЕКП відмовилась від своїх зобов`язань за угодами про позику та договорами про субкредитування в частині встановлення економічно обґрунтованих тарифів на водопостачання та водовідведення (постанова НКРЕКП № 1025 від 28 травня 2024 року «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення ОКВП «Дніпро – Кіровоград», прийнята на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2022 року № 502 «Деякі питання регулювання діяльності у сфері комунальних послуг у зв`язку із введенням в Україні воєнногостану» (далі – Постанова № 502) 
Стверджує, що зважаючи на приписи Постанови № 502 правовідносини між сторонами укладеної угоди було змінено і відповідно змінені порядок та строки погашення суми кредиту. На думку Кіровоградської обласної ради ОКВП «Дніпро-Кіровоград» на сьогодні виконує вимоги Постанови № 502 в частині призупинення виконання погоджених в установленому порядку інвестиційних програм, а кошти, передбачені для зарахування на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, спрямовує виключно на оплату енергоносіїв та погашення інших зобов`язань для забезпечення стабільної діяльності таких суб`єктів господарювання
Звертає увагу на те, що станом на день подання адміністративного позову Міністерство Фінансів України не зверталось до ОКВП «Дніпро-Кіровоград» з листом про розірвання договорів субкредитування №13010-05/97 та №13010-05/98 від 20 листопада 2014 року в односторонньому порядку і сторони договору не визначали окремого порядку погашення заборгованості.
Наполягає на цивільно-правовому характері спірних правовідносин і не підсудності спору підсудного адміністративним судам.
Вказує, що норми цивільного (167, 170, 173 Цивільного кодексу України), бюджетного (стаття 17 БК України) та податкового (підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПК України) законодавства визначають представника держави, що уповноважений звертатися до суду з метою стягнення простроченої заборгованості за укладеними цивільно-правовими (кредитними) договорами. Однак, на думку Кіровоградської обласної ради, законом прямо не вказано на належність таких спорів до юрисдикції адміністративних судів.
Зазначає, що обраний ГУ ДПС спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах - стягнення суми простроченої заборгованості за кредитними договорами є характерним саме для приватноправового спору та не властивий публічно-правовим правовідносинам. ГУ ДПС не є стороною договорів субкредитування і не вповноважено владно (або в будь який інший спосіб) керувати чи здійснювати прямий безпосередній вплив на господарську діяльність Відповідача, давати дозвіл чи іншим чином визначати дії сторін щодо вчинення чи виконання цього правочину. На думку Кіровоградської обласної ради у спірних правовідносинах відсутні відносини влади та підпорядкування, зміст кредитних договорів свідчить про те, що ними не визначено прав та обов`язків його учасників у публічно-правовій сфері
Наголошує, що відповідно до норм частини п`ятої статті 46 КАС України, за відсутності закону яким прямо встановлено адміністративну юрисдикцію спору, ОКВП «Дніпро-Кіровоград» не може бути відповідачем у спорі.
Стверджує, що висновок щодо застосування норми пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 є очевидно застарілим внаслідок зміни правового регулювання правовідносин в частині встановлення порядку стягнення заборгованості за договорами субкредитування. При цьому вказує на те, що за такої відповідної редакції пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України законодавець встановлює інший (альтернативний) порядок стягнення заборгованості і усуває прямий зв`язок між поняттями «заборгованість за кредитами залученими державою» та «податковий борг» встановлюючи і альтернативний порядок стягнення такої заборгованості. На думку Кіровоградської обласної ради за чинної редакції пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України визначальним при вирішенні питання юрисдикції спору є саме правова підстава позову та характер спірних правовідносин вказаних Позивачем у позовній заяві з урахуванням критеріїв розмежування предметної судової юрисдикції.
Вказує, що лише Кіровоградська обласна рада, як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями по управлінню об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, може бути належним Відповідачем (на крайній випадок – «співвідповідачем») у спорах з приводу не виконанням/неналежного виконанням взятих на себе зобов`язань, так як саме комунальне підприємство не має «власних коштів і власного майна» і до того ж підприємство взагалі не є суб`єктне у питаннях щодо самостійного розпорядження майном (у тому числі грошовими коштами як особливим видом майна.
2.3. Позиція Позивача (особи, що подала відзиви на касаційні скарги) 
Позивач вважає, що касаційні скарги є необґрунтованими, а постанова суду апеляційної інстанції ухвалена відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.
Зазначає, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними кредитами, наділивши у такий спосіб правовідносини кредиту, що виникли між державою як кредитором та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових. При цьому, органами, що уповноважені здійснювати стягнення є контролюючі органи, які під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених ПК України
Стверджує, що прострочена заборгованість перед державним бюджетом за кредитами, залученими державою, не є податковим боргом в розумінні законодавства, яке регулює податкові правовідносини, має іншу правову природу ніж відносини пов`язані зі сплатою податків і зборів, обов`язкових платежів, тому і процедура її стягнення не є тотожною заходам стягнення визначеному у ПК України та підзаконних нормативно - правових актах.
Вказує, що в постановах від 22 жовтня 2019 року у справі № 826/8966/14, від 10 квітня 2020 року у справі №815/6300/13-а, від 2 листопада 2022 року у справі №460/3692/20, від 17 травня 2023 року у справі №560/3073/20, на які покликається Відповідач у касаційній скарзі, Верховний Суд не здійснював аналіз спірних правовідносин, в контексті надсилання платнику податків податкової вимоги, як передумови погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою за кредитом (позикою) у порядку визначеному главою 9 розділу II ПК України.
Також стверджуєш про помилковість покликань Відповідач на неврахування висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2019 року у справі №2а-3974/10/0770.
Покликається на те, що зобов`язання Відповідача виникли не з господарсько-правових правовідносин, а з бюджетних, оскільки, саме нормами податкового та бюджетного законодавства передбачений порядок погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою. При цьому зазначає, що практика Верховного Суду з розгляду аналогічної категорії справ викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770, щодо визнання саме адміністративної юрисдикції є незмінною.
2.4. Позиція Міністерства фінансів України (особи, що подала відзив на касаційну скаргу) 
Міністерство фінансів України вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а постанова суду першої інстанції ухвалена відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою.
На підтвердження своєї позиціє наводить норми права, якими врегульовано спірні правовідносини та наводить висновки суду апеляційної інстанції викладені в оскаржуваній постанові.
Підтримує позицію Позивача в частині того, що оскільки прострочена заборгованість перед державним бюджетом за кредитами, залученими державою, не є податковим боргом, то і ії стягнення здійснюється в іншому поряду. При цьому зазначає, що застосування положень пункту 95.2 статті 95 глави 9 розділу II ПК України можливе лише у системному зв`язку з іншими нормами ПК України (підпункти 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункт 59.1 статті 59 ПК України,) та спеціальними Законами, які розрізняють поняття податкового боргу від простроченої заборгованості перед бюджетом.
Зазначає, що як вбачається із аналізу висновків, наведених у постановах, на які посилається Кіровоградська обласна рада, предметом розгляду у означених справах не було стягнення простроченої заборгованості суб`єктів господарювання у відповідності до положень БК України та ПК України. А отже, на думку Міністерства фінансів України, висновки, на які посилається Кіровоградська облрада не є релевантною судовою практикою та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Вважає, що висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770, є актуальними, у тому числі з урахуванням змін редакції пункту 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, які жодним чином не вплинули на характер спірних правовідносин, та незмінною щодо визнання саме адміністративної юрисдикції.
Звертає увагу Суду на те, що ні Відповідач, ні Кіровоградська обласна рада рішення суду першої інстанції не оскаржували, що на думку Міністерства фінансів України, свідчить про те, що вони погодилися із встановленими судом першої інстанції обставинами справи, зокрема щодо підсудності даної справи адміністративному суду та наявності у ОКВП «Дніпро-Кіровоград» просточеної заборгованості за Договорами про субкредитування № 13010-05/97 та № 13010-05/98 від 20 листопада 2024 року, яка станом на 1 січня 2025 року становила 371 407 901,39 грн. 
2.5. Доводи Кіровоградської обласної ради (викладені у відповіді на відзив)
Кіровоградської обласної ради наголошує на тому, що наведені нею Постанови Великої Палати Верховного Суду містять висновки щодо правильного застосування норм встановлених пунктом 5 частини 1 статті 19 КАС України.
Акцентую увагу суду на тому, що метою укладення договорів «Субкредитування» було встановлення порядку забезпечення виконання міжнародних кредитних угод. Договори «Субкредитування», як частина міжнародних угод імплементованих в національне законодавство відповідними рішеннями Верховної ради України, містять той порядок стягнення простроченої заборгованості який підлягає застосуванню в даному випадку.
3. ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ У СПРАВІ 
ОКВП «ДНІПРО-КІРОВОГРАД» перебуває на обліку у Кропивницькій ДПІ Головного управління ДПС у Кіровоградській області як платник податків.
Відповідач, як Субпозичальник є стороною договорів про субкредитування від 20 листопада 2024 року № 13010-05/97 (позика Міжнародного банку реконструкції та розвитку від 26травня 2014 року № 8391- UA та від 20 листопада 2024 року №13010-05/98 (позика Міжнародного банку реконструкції та розвитку від 26 травня 2014 року №ТF017112 в рамках спільного з МБРР проекту «Другий проект розвитку міської інфраструктури».
До ГУ ДПС 11 лютого 2025 року надійшли подання Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області від 30 січня 2025 року №869-1, 869-2, 869-3, 869-4, 869-5, 869-6 щодо стягнення з ОКВП «Дніпро-Кіровоград» простроченої заборгованості перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії станом на 1 січня 2025 року по Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/97 (Угода про позику з Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 26 травня 2014 року №8391- UA) та договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/98 (Угода про позику з Міжнародним банком реконструкції та розвитку (ФЧТ) від 26 травня 2014 року №ТF017112) за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату 1 січня 2025 року, з яких:
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26 травня 2014 року № 8391- UA, за основною сумою боргу: 194 202 688,83 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 4 619 583,93 доларів США);
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року № 13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26 травня 2014 року № 8391- UA, за відсотками (плата за користування кредитами, залученими державою): 125 475 457,11 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 2 984 739,34 доларів США);
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/97 про використання Позики МБРР від 26 травня 2014 року №8391- UA А, за платою за надання гарантій/за платою за надання кредитів (плата за надання державних гарантій та кредитів, залучених державою): 263 030, 88 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 6 256,83 доларів США);
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26 травня 2014 року №ТF017112, за основною сумою боргу: 45 795 566,36 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 089 359,08 доларів США);
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26 травня 2014 року №ТF017112, за відсотками (плата за користування кредитами, залученими державою): 5 596 536, 88 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 133 127,26 доларів США);
відповідно до Договору про субкредитування від 20 листопада 2014 року №13010-05/98 про використання Позики МБРР (ФЧТ) від 26 травня 2014 року №ТF017112, за платою за надання гарантій/за платою за надання кредитів (плата за надання державних гарантій та кредитів, залучених державою): 74 621,33 грн. за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на звітну дату (в іноземній валюті кредиту, бюджетної позики/фінансової допомоги - 1 775,05 доларів США). 
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, заслухавши представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, й на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
4.1.1. Щодо підсудності справи та її передачі на Велику Палату Верховного Суду
Абзацом 1 частини дев`ятої статті 17 БК України передбачено, що прострочена заборгованість суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою, міською, селищною чи сільською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою, міською, селищною чи сільською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб`єкта господарювання податковими органами, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.
З метою забезпечення виконання статті 17 БК України Кабінетом Міністрів України постановою № 174 від 2 березня 2011 року затверджено Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 174 Мінфін на підставі інформації банку-агента, яка подається відповідно до агентського договору між Кабінетом Міністрів України та банком-агентом, та інформації Державної казначейської служби, зазначеної в пункті 7 цього Порядку, зокрема, подає Державній казначейській службі щомісяця та за підсумками року до 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, інформацію про зміну розміру існуючої заборгованості, в тому числі 
простроченої, за кредитами та нарахованої на її суму пені (станом на 1 число місяця, що настає за звітним періодом).
Відповідно до пункту 9 Порядку Державна казначейська служба на підставі зазначеної в пунктах 4 і 8 цього Порядку інформації, що подана Мінфіном, відображає зміни заборгованості за кредитами в обліку виконання державного бюджету та протягом тижня після надходження інформації, зазначеної в пункті 8 цього Порядку, інформує територіальні органи Державної казначейської служби за місцем реєстрації боржника про розмір простроченої заборгованості за кредитами та нарахованої на її суму пені, а також про розмір простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою.
Пунктом 10 Порядку № 174 встановлено, що з метою примусового стягнення в установленому законодавством порядку простроченої заборгованості з боржника територіальні органи Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом: інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені; нараховують пеню та інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою та суму нарахованої на неї пені. 
Згідно з пунктом 15 Порядку № 174 прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, яке подається у строки, визначені пунктом 10 цього Порядку за встановленою згідно з додатком 1 формою.
Згідно підпунктом 19-1.1.38 пункту 19-1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи забезпечують стягнення сум простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) в порядку, визначеному цим Кодексом або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання
Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.
Пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України встановлено, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.
Таким чином, положеннями пункту 15 Порядку № 174 встановлено, що прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника, а в абзаці 1 частини дев`ятої статті 17 БК Українки конкретизовано, що у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом. При цьому пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України передбачено, що погашення відповідної простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу або іншим законом.
В позовні заяві, як і в апеляційній скарзі Позивачем не зазначено про наявність іншого закону, крім ПК України, який визначав би порядок погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню).
У контексті наведеного Суд вважає за необхідне зазначити, що частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указана норма Конституції України означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Тобто діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки.
Відтак, Позивачем дії щодо погашення відповідної простроченої заборгованості Відповідача мали бути вчинені у порядку, визначеному главою 9 розділу II ПК України.
Відповідно до пунктів 95.1 та 95.2 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Відповідно до пунктів 14.1.153, 14.1.175 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом; податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Пунктами 59.1, 59.3 статті 59 ПК України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Таким чином законодавець в главі 9 розділу II ПК України чітко встановив, що стягнення коштів платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Водночас при цьому визначив, що податкова вимога є письмовою вимогою щодо погашення суми податкового боргу та підставою для її надсилання є виникнення у платника податків податкового боргу.
Відтак застосування глави 9 розділу II ПК України у випадку передбаченому пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України створює правову колізію за якої органи державної податкової служби набувають право звернення до суду щодо стягнення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги, водночас надсилання податкової вимоги щодо відповідного виду заборгованості положеннями ПК України не передбачено.
Наведене вказує, що законодавець передбачивши право суб`єкта господарювання на завчасне повідомлення, за 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) податкової вимоги, щодо подальшого вчинення органами державної податкової служби дій щодо стягнення зазначеної вище заборгованості в судовому порядку, водночас не створив умов, за яких відповідне право було б належним чином забезпечено.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим“ (lex posterior derogat priori) – „закон спеціальний має перевагу над загальним“ (lex specialis derogat generali) – „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим“ (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. 
У контексті спірних правовідносин у цій справі пункт 1 підрозділу 10 розділу ХХ “Перехідні положення” ПК України має ознаки спеціальної норми, оскільки регулює особливий порядок погашення заборгованості суб`єктів господарювання перед державою та іншими публічними утвореннями за кредитами (позиками), залученими під державні чи місцеві гарантії, а також бюджетними кредитами.
Цією нормою чітко визначено, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.
Зміст цієї норми свідчить про її відсильний характер, оскільки вона прямо визначає, що порядок погашення такої заборгованості встановлюється нормами глави 9 розділу II цього Кодексу або іншими законами. Таким чином, законодавець не встановлює автономного механізму, а інтегрує відповідні правовідносини у вже існуючу систему процедур погашення податкового боргу.
Глава 9 розділу II ПК України виходячи навіть із самої її назви регламентує саме процедури погашення податкового боргу платників податків, включаючи інструменти примусового стягнення.
Так, відповідно до пунктів 95.1 та 95.2 статті 95 глави 9 розділу II ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Отже, аналіз наведених положень свідчить, що їх застосування є нерозривно пов`язаним із дотриманням чітко визначеної передумови — наявності податкової вимоги як необхідного елементу процедури примусового погашення боргу.
Отже, податкова вимога у цій конструкції виступає обов`язковою процесуальною передумовою, без дотримання якої подальше застосування заходів примусового стягнення є юридично неможливим, навіть у процедурі, що передбачена спеціальною нормою ПК України - пункт 1 підрозділу 10 розділу ХХ “Перехідні положення” ПК України.
Таким чином, із застосуванням принципу lex specialis derogat generali, керуючись системним взаємозв`язком пункту 1 розділу 10 розділу XX «Перехідних положень» та статті 95 глави 9 розділу II ПК України, слід зробити висновок, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) може бути реалізоване податковим органом за умови попереднього направлення. (вручення) платнику податкової вимоги та спливу встановленого 30-денного строку. Недотримання цього порядку позбавляє вжиті заходи примусового характеру законної підстави.
Доводи контролюючого органу про те, що стаття 59 ПК України передбачає обов`язок складення податкової вимоги виключно у разі виникнення саме податкового боргу, не змінюють суті спірних правовідносин та не спростовують наведених вище висновків. Такий підхід не враховує системного зв`язку норм податкового законодавства, зокрема положень пункту 1 підрозділу 10 розділу ХХ та статті 95 ПК України, які, як зазначено вище, прямо відсилають до процедур, притаманних саме механізму погашення податкового боргу. 
Відповідно до пунктів 70 та 71 Рішення ЄСПЛ у справі “Рисовський проти України” “суд підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах “Беєлер проти Італії” “Онер`їлдіз проти Туреччини” “Megadat.com S.r.l. проти Молдови” та “Москаль проти Польщі”). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах “Лелас проти Хорватії”, “Тошкуце та інші проти Румунії”) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах “Онер`їлдіз проти Туреччини” та “Беєлер проти Італії”).
Зазначений підхід послідовно підтримується й Верховним Судом у його практиці.
Водночас принцип належного урядування не може слугувати підставою для легітимації відступу від чітких і однозначних приписів закону. Сам по собі цей принцип покликаний забезпечити якісне, послідовне та передбачуване правозастосування, але не наділяє суб`єкта владних повноважень дискрецією змінювати зміст правової норми або ігнорувати її імперативні вимоги. Інакше принцип належного урядування трансформувався б із інструменту обмеження публічної влади на засіб її розширення, що суперечить його суті. Відтак у разі, якщо контролюючий орган вбачає неузгодженість між положеннями статті 59 та пункту 95.1 ПК України, належним способом реагування є виключно дія у межах правового поля — шляхом ініціювання відповідних змін до законодавства, а не фактичного «виправлення» норми у процесі її застосування.
Натомість застосування норм у спосіб, що суперечить їх змісту, з посиланням на наявність неузгодженостей, є неприпустимим, оскільки це призводить до порушення обґрунтованих очікувань особи та підриває принцип правової визначеності.
Судом першої інстанції встановлено, що представником Позивача не надано до суду доказів вжиття заходів для погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою у порядку, визначеному главою 9 розділу II ПК України.
Суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що на законодавчому рівні особливого механізму правового регулювання щодо погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державним бюджетом, щодо коштів які були залучені за кредитом/позикою під державні гарантії, який чітко унормовано спеціальними нормативно-правовими актами: БК України та Порядком № 174, а положення пункту 95.2 статті 95 ПК України мають застосовуватись у взаємозв`язку з положеннями підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункті 59.1 статті 59 ПК України, які стосуються виключно податкового боргу.
Суд не може погодитись з зазначеними висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх помилковими з огляду на те, що як положеннями БК України, так і положеннями Порядок № 174 визначено порядок погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню), а той як нормами пункту 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України чітко передбачено, що погашення відповідної заборгованості здійснюється саме у порядку визначеному главою 9 ПК України та при цьому не передбачено, що норми вказаної глави мають застосовуватись за виключенням певних її норм. 
Позивачем у відзиві на касаційну скаргу та під час касаційного розгляду не заперечувався факт , що податкову вимогу на адресу Відповідача надіслано не було.
Враховуючи наведене Суд не може не погодись з висновками суду першої інстанції про адміністративний позов є передчасним через те, що контролюючим органом недотримано алгоритму дій, передбачених статтею 95 ПК України, що передують зверненню до суду із даним позовом, зокрема, ненаправленням податкової вимоги Відповідачу.
Аналогічний правовий підхід продемонстровано Верховним Судом в постанові від 2 листопада 2022 року у справі № 460/3692/20, на неврахування правового висновку викладено в якій покликається Відповідач у касаційній скарзі.
При цьому Суд звертає увагу на те, що хоча суд першої інстанції дійшов і правильного висновку, що контролюючим органом недотримано алгоритму дій, передбачених статте 95 ПК України, що передують зверненню до суду, водночас при цьому обмежив мотиви виключно покликанням на положення пунктів 95.1 та 95.2 статті 95 ПК України без наведення обгрунтування подолання колізії щодо положень статей 95 та 59 ПК України.
Враховуючи наведене вище Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладу його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
4.1.2 Щодо підсудності справи та заяви щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Частиною третьою статті 346 КАС України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Пунктом 3 частини шостої статті 346 КАС України встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Верховний Суд в своїх рішеннях зауважував на тому, що відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційного Суду України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
У справі "Коссі проти Сполученого Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоч він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення.
У справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" Європейський суд з прав людини також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Отже, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини.
Велика Палата Верховного Суду в пунктах 46-48 постанову від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 виклала наступні правові висновки:
«Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними позичками (фінансовими допомогами), наділивши у такий спосіб правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових.
При цьому органами стягнення є органи доходів та зборів, які під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених Податковим кодексом України.
Отже, з огляду на тотожність порядку погашення податкового боргу та погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню), справи за позовами щодо стягнення заборгованості перед державою, зазначеної в пункті 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, підлягають розгляду адміністративними судами.»
До відповідних правових висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла виходячи з аналізу, зокрема, пункту 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України. 
Згідно з пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України (в редакції, чинній до 24 листопада 2022 року) встановлено, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.
Кіровоградська обласна рада, як на підставі для передачі страву на Велику Палату Верховного Суду та відступу від висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 покликається на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законів України щодо приватизації державного і комунального майна, яке перебуває у податковій заставі, та забезпечення адміністрування погашення податкового боргу» від 3 листопада 2022 року № 2719-IX (далі – Закон № 2719-IX) пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України викладено в новій редакції, яка була наведена Судом вище.
З аналізу редакцій пункту 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України чинної до 24 листопада 2022 року та чинної з 25 листопада 2022 року вбачається, що відповідний підпункт було доповнено лише словами наступного змісту «або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання».
При цьому при ухваленні постанови від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 Великою Палатою Верховного Суду було також враховано положення абзацу 1 частини дев`ятої статті 17 БК України, яким в редакції чинній на момент звернення податкового органу з позовом в зазначеній справі до суду було передбачено прострочена заборгованість суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб`єкта господарювання органами державної податкової служби, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Законом України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.
Відтак відповідні зміни, які було внесено до пункту 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України та на які Кіровоградська обласна рада покликається, як на підставі для відступу від висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770 станом на момент ухвалення відповідної постанови вже було закріплено абзаці 1 частини дев`ятої статті 17 БК України положення якого були враховані Великою Палато Верховного Суду.
Враховуючи наведене Суд дійшов висновку, що Кіровоградська обласна рада в касаційній скарзі та заяві про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду Кіровоградська обласна рада
не навела жодних аргументованих виняткових випадків для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2а-3974/10/0770.
Більше того, відступ від попередніх правових позицій Верхового Суду за відсутності обґрунтованих виняткових підстав для цього фактично порушуватиме принцип правової визначеності.
З огляду на зазначене Суд дійшов висновку про відсутність обгрунтованих підстав для відступу від висновків викладених в зазначеній постановах та передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року, зміни рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року шляхом викладення мотивувальної частини в 
редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 3, 344, 349, 351, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Кіровоградської обласної ради та обласного комунального виробничого підприємства “ДНІПРО-КІРОВОГРАД” задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року скасувати.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська
Судді: О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх
Постанова виготовлена у повному обсязі 16 квітня 2026 року.