КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 761/17901/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/14147/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 6 червня 2025 року (суддя Притула Н.Г.) про відмову у забезпеченні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
встановив:

у квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 24 березня 2023 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумаком Ю.П., та скасування заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 вартість безпідставно набутих невід`ємних поліпшень квартири АДРЕСА_1 в розмірі 1 000 000грн.
Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що нею належним чином виконувались умови договору, який вона уклала з позивачкою, передаючи останній щомісячно грошові кошти у сумі 17 000грн та використовуючи ці кошти для належного забезпечення позивачки харчуванням, доглядом та медикаментами, оскільки позивачка через стан здоров`я не могла про себе попіклуватися, крім цього, вона оплачувала всі комунальні послуги по квартирі позивачки.
Також, відповідачка посилалась на те, що з метою покращення умов життя у квартирі позивачки, вона з 24 березня 2023 року, за власний кошт, здійснювала ремонт цієї квартири, на що витратила 1 000 000грн, при цьому позивачка погодила такі дії та не висловлювання жодних заперечень щодо здійснення ремонту її квартири.
Відповідачка посилалась на те, що вона, приймаючи у власність зазначену квартиру та будучи сумлінним виконавцем своїх зобов`язань за договором, укладеним з позивачкою, була впевнена, що понесені нею витрати на утримання та поліпшення набутого за цим договором майна, не будуть перекреслені недобросовісною поведінкою позивачки, яка безпідставно прагне розірвати укладений між ними договір.
Разом із зустрічним позовом відповідачка подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на квартиру 

АДРЕСА_1 , загальною площею 39,2 кв. м.
Мотивуючи заяву, відповідачка зазначала, що оскільки наслідком потенційного задоволення первісного позову буде повернення у власність ОСОБА_2 спірної квартири, остання зможе нею розпоряджатись, в тому числі, і відчужити її. Разом з цим, предметом зустрічного позову є стягнення документально підтверджених витрат на ремонт спірної квартири на загальну суму 1 000 000грн, що є значною майновою вимогою, тому можливе відчуження позивачкою спірної квартири призведе до суттєвого зменшення активів останньої та вплине на можливість в подальшому виконати судове рішення у випадку задоволення зустрічних позовних вимог. При цьому, позивачка є особою похилого віку, пенсіонеркою, має проблеми зі здоров`ям та не має у власності іншого нерухомого майна, що суттєво може ускладнити виконання судового рішення. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 6 червня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи та порушення норм процесуального права.
Відповідачка посилається на свої доводи, викладені у заяві про забезпечення позову, та вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на ненадання нею відомостей про майновий стан позивачки, оскільки факт перебування останньої у скрутному положенні вбачається з матеріалів справи, зокрема із самої позовної заяви, а відтак відчуження позивачкою спірної квартири унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення зустрічного позову.
Також відповідачка зазначає, що враховуючи предмет зустрічних позовних вимог та ціну позову, запропонований нею вид забезпечення позову є співмірним та доцільним у даному випадку, при цьому він не створить для позивачки будь-яких обмежень щодо користування спірною квартирою. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Позивачка ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявною в матеріалах справи поштовою адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулася до суду без вручення, з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.194-196).
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Частиною 7 вказаної норми передбачено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (пункт 2).
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження позивачки ОСОБА_2 , тому виходячи з вищезазначених норм процесуального права, позивачка вважається належним чином повідомленою про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилася, клопотання про його 

перенесення не подала.
На підставі положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивачки.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , та її представника - адвоката Трунова Ю.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що на даний час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , при посвідченні договору довічного утримання (догляду) від 24 березня 2023 року нотаріусом була накладена заборона відчуження вказаної квартири до розірвання або припинення договору, яка на момент розгляду заяви не скасована.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що заявником не надано суду доказів щодо майнового стану ОСОБА_2 , зокрема відсутності на праві власності іншого нерухомого майна та неможливості в подальшому, у випадку задоволення зустрічного позову, виконати таке рішення.
У підсумку суд виходив з того, що позивач не надала доказів, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або останнє не матиме ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваний прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, заява обґрунтована лише припущеннями, тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову необхідно відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю.
Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. 
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися майном, що належить відповідачу, а в певних випадках - і користуватися ним. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих 

недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. 
Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року
у справі № 522/1514/21.
З матеріалів справи встановлено, що 24 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Чумак Ю.П.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 24 березня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 24 березня 2023 

року.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, ОСОБА_1 просить у його забезпечення накласти арешт на квартиру, яка належить їй на праві власності, що суперечить положенням частини 1 статті 150 ЦПК України.
При цьому, ОСОБА_1 не наводить обґрунтування як забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить їй на праві власності, забезпечить можливе виконання рішення суду у разі задоволення її позовних вимог.
Доводи ОСОБА_1 , що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, квартира АДРЕСА_1 повернеться у власність ОСОБА_2 , яка може розпорядитися нею, що призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення її зустрічних позовних вимог, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.
Колегія суддів зазначає, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із зустрічним позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та на час подання заяви про забезпечення зустрічного позову, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , тобто позивачу за зустрічним позовом, діючими нормами процесуального права не передбачена можливість накладення арешту на майно позивача у забезпечення його позову, тому заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягала задоволенню саме з цих підстав.
Посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, на накладення нотаріусом заборони відчуження вказаної квартири до розірвання або припинення договору, яка на момент розгляду заяви не скасована, та не надання суду доказів щодо майнового стану ОСОБА_2 , є помилковими і не мають правового значення при розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині щодо підстав відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 6 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук