ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/862/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі (суддя Панна С.П.), повний текст рішення складено 25.07.2025 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ
до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, 
про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІНГЗК») про стягнення заборгованості в розмірі 19 023,81 грн, яка складається з інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу, а також просить стягнути судовий збір у сумі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020 про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, в частині несвоєчасного виконання грошового зобов`язання.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь АТ «Українська залізниця» інфляційні втрати від прострочення зобов`язання у розмірі 15 033,91 грн, 3 989,90 грн - 3 % річних від простроченого зобов`язання. Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь АТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржує його в апеляційному порядку та просить: скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні інфляційних втрат в повному обсязі, а у стягненні 3% річних відмовити в частині стягнення 3 955,18 грн.
Апеляційна скарга ПРАТ «ІНГЗК» обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі № 904/862/25 є незаконним і необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та неправильному застосуванню норм матеріального права. 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив відсутність у договорі та у Правилах розрахунків за перевезення вантажів визначеного строку виконання грошового зобов`язання у разі наявності спору між сторонами, а також дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язок відповідача з оплати вартості послуг виник лише після набрання законної сили рішенням у справі № 904/6733/23 від 09.09.2024, тобто з 08.01.2025. Водночас, незважаючи на встановлення факту прострочення лише протягом 4 днів (з 09.01.2025 по 12.01.2025), суд безпідставно задовольнив позов у повному обсязі, не здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум. 
Апелянт наголошує, що за таких обставин інфляційні втрати не підлягають стягненню взагалі, оскільки прострочення тривало менше половини місяця, а 3% річних підлягають нарахуванню лише за фактичний період прострочення у розмірі 34,72 грн, тоді як позивачем було безпідставно нараховано 3 989,90 грн. 
Отже, суд першої інстанції, дійшовши правильних висновків щодо моменту виникнення зобов`язання та тривалості прострочення, дійшов помилкового підсумкового висновку про повне задоволення позову, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про відмову у стягненні інфляційних втрат і часткову відмову у стягненні 3% річних.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки обов`язок ПрАТ «ІНГЗК» зі сплати вартості послуг виник не з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 904/6733/23, а з моменту фактичного надання послуг та їх оформлення відповідними первинними документами (накопичувальними картками, відомостями плати за користування вагонами), що прямо передбачено умовами договору та нормами законодавства.
Позивач наголошує, що оплата послуг за договором здійснюється шляхом списання коштів з передоплати, а тому вона має відбуватися негайно після оформлення відповідних документів, а у разі їх непідписання або підписання із зауваженнями саме відповідач створює перешкоди для своєчасного отримання коштів перевізником, що не звільняє його від відповідальності за прострочення. 
При цьому рішення суду у справі № 904/6733/23 лише підтвердило факт наявності заборгованості та порушення зобов`язання, але не є підставою його виникнення, оскільки такі зобов`язання виникають безпосередньо з договору та факту надання послуг.
Позивач також посилається на принцип преюдиційності встановлених обставин, відповідно до якого факт порушення відповідачем грошового зобов`язання вже доведений і не підлягає повторному доказуванню. 
Крім того, позивач підкреслює, що інфляційні втрати та 3% річних є передбаченим ст. 625 ЦК України способом захисту майнового права кредитора та нараховуються за весь період прострочення незалежно від наявності чи відсутності відповідних умов у договорі, а право на їх стягнення виникає з моменту порушення грошового зобов`язання. Позивач звертає увагу на усталену судову практику, згідно з якою аналогічні вимоги задовольняються за період від моменту надання послуг до фактичної оплати, навіть якщо спір щодо основного боргу вирішувався у судовому порядку. 
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності строку виконання зобов`язання та визначення моменту виникнення прострочення з дати судового рішення є безпідставними, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі № 904/6733/23 позов АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» було задоволено та стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» плату за користування вагонами у розмірі 100 522,20 грн, збір за зберігання вантажів у розмірі 5 093,76 грн та судовий збір у сумі 2 684,00 грн, при цьому постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.01.2025 у цій же справі апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
У межах цієї справи встановлено, що між Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (правонаступником якого є АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця») та ПАТ «ІНГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «ІНГЗК») укладено договір № ПР/М-14-2/12-14757/НЮдч від 02.06.2014 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, яка примикає до станції Інгулець, що регулює порядок подачі та забирання вагонів, а також договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020, укладений шляхом акцепту відповідачем пропозиції перевізника. 
У вересні - жовтні 2023 року на адресу відповідача були подані вагони, однак останній не забезпечив їх своєчасне прийняття на під`їзну колію, у зв`язку з чим станцією Інгулець складено акти загальної форми № 898 від 03.10.2023, № 912, № 913, № 914 від 05.10.2023, № 926, № 927 від 07.10.2023, № 938, № 939, № 940, № 949 від 09.10.2023, № 950, № 964 від 10.10.2023, якими зафіксовано затримку вагонів з вини відповідача із зазначенням періодів простою.
На підставі вказаних актів позивачем нараховано плату за користування вагонами, що відображена у відомостях №№ 06109089, 06109090, 08109091, 09109092, 10109093, 10109094, 11109095 на суму 83 768,50 грн (без ПДВ), а також збір за зберігання вантажу за накопичувальними картками №№ 07109032, 07109033, 11109034 у сумі 4 244,80 грн (без ПДВ), які були підписані представником відповідача із зауваженнями. 
Судом також встановлено, що відповідно до умов договору та положень Статуту залізниць України і Тарифного керівництва № 1 відповідач зобов`язаний сплачувати плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажів та інші платежі, причому розрахунки здійснюються на умовах попередньої оплати шляхом внесення коштів на спеціальний рахунок філії «ЄРЦ», а затримка вагонів з вини власника під`їзної колії є підставою для нарахування відповідних платежів. Зазначені обставини стали підставою для висновку суду про наявність у відповідача заборгованості та порушення ним грошового зобов`язання перед позивачем.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, інших правочинів, актів цивільного законодавства та у передбачених випадках – з рішення суду. 
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. 
Скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції, стверджуючи, що воно є незаконним і необґрунтованим через, на його думку, неправильне визначення моменту виникнення прострочення грошового зобов`язання та завищення сум інфляційних втрат і 3% річних.
Як зазначалося вище, спірні правовідносини виникли з Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020, укладеного шляхом акцепту пропозиції перевізника, відповідно до якого ПрАТ «ІНГЗК» зобов`язане своєчасно оплачувати надані послуги. Виконання грошового зобов`язання відповідачем мало відбуватися після оформлення первинних документів (накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами), що підтверджує факт надання послуг та встановлює момент виникнення прострочення у разі несвоєчасної оплати. 
Перевіривши нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, суд першої інстанції дійшов висновку про їх правильність і відповідність вимогам законодавства, у зв`язку з чим у справі № 904/6733/23 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024, залишеним без змін постановою ЦАГС від 08.01.2025, з ПрАТ «ІНГЗК» стягнуто відповідні суми, а встановлені цим рішенням обставини мають преюдиціальне значення відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України та не підлягають повторному доказуванню.
Судом першої інстанції встановлено, що після набрання рішенням у справі № 904/6733/23 законної сили 08.01.2025 відповідач добровільно сплатив основний борг у сумі 105 615,96 грн платіжною інструкцією № 4500000927 від 13.01.2025, однак допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за період із жовтня 2023 року до січня 2025 року, що становить порушення грошового зобов`язання відповідачем у розумінні ст. 610 ЦК України.
Керуючись положеннями ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції враховував методику розрахунку інфляційних втрат, визначену в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (справа № 905/21/19) та Верховного Суду (справа № 904/3546/19, № 910/13071/19), а також застосовував правила обчислення індексу інфляції за місяці прострочення, округлення днів у неповному місяці та базувався на фактичних даних щодо залишку боргу та періоду його прострочення. Також, суд перевірив правильність застосування формули «Х Ч (і-1) – 100 = ЗБ» і підтвердив, що інфляційні втрати нараховані коректно за період прострочення грошового зобов`язання з жовтня 2023 року по грудень 2025 року включно.
Суд зазначив, що такі нарахування не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання та спрямовані на компенсацію знецінення грошових коштів і плату за користування ними, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17. 
Нарахування 3% річних на прострочену суму грошового зобов`язання є обов`язковою мірою цивільно-правової відповідальності боржника за ст. 625 ЦК України. Суд встановив, що відповідач порушив грошове зобов`язання з оплати послуг залізниці, прострочення почалося з моменту, коли боржник відмовився сплачувати нараховані платежі після пред`явлення відповідних документів, і триває до фактичного виконання зобов`язання. 
Перевіривши розрахунок позивача щодо 3% річних у сумі 3 989,90 грн за період з 11.10.2023 по 12.01.2025 та інфляційних втрат у сумі 15 033,91 грн за період з жовтня 2023 року по грудень 2025 року, суд першої інстанції встановив його правильність із застосуванням методики, визначеної у постановах Верховного Суду (зокрема у справі № 905/21/19 та № 910/13071/19), і дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Твердження скаржника про неправильні висновки суду першої інстанції щодо розміру нарахованих інфляційних втрат та 3% річних ґрунтуються на помилковому тлумаченні моменту виникнення прострочення грошового зобов`язання, оскільки обов`язок відповідача з оплати вартості послуг виник на підставі умов договору № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020, які є правовою підставою для сплати за користування вагонами та збір за зберігання вантажів, тоді як рішення суду у справі № 904/6733/23 лише підтвердило наявність заборгованості та факт її невиконання, але не створило нового зобов`язання.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до умов договору (зокрема пунктів 2.1.4., 2.1.7.) та встановленого порядку розрахунків, відповідач зобов`язаний був оплатити надані у вересні 2023 року послуги не пізніше двох робочих днів з моменту оформлення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток.
Відомості плати за користування вагонами були оформлені 09.10.2023 (№ 06109089, 06109090, 08109091, 09109092), 11.10.2023 (№ 10109093, 10109094), 12.10.2023 (№ 11109095), а накопичувальні картки щодо збору за зберігання вантажів – 07.10.2023 (№ 07109032, 07109033) та 12.10.2023 (№ 11109034), усі документи підписані представником відповідача із застереженнями. Проте, підписання таких документів із застереженнями не звільняло відповідача від обов`язку оплатити надані послуги, а лише унеможливлювало безспірне списання коштів з особового рахунку. 
Незгода боржника з нарахуваннями не змінює моменту настання строку виконання грошового зобов`язання та не відтерміновує початок прострочення.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних є способом захисту майнового права кредитора і нараховуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання незалежно від наявності відповідної умови в договорі. Такі нарахування мають компенсаційний характер і спрямовані на відновлення порушеного балансу інтересів сторін.
Обов`язок зі сплати інфляційних втрат та процентів річних виникає у боржника з факту прострочення виконання грошового зобов`язання, а не з моменту набрання законної сили судовим рішенням про стягнення основного боргу.
Відтак доводи апелянта про те, що прострочення становило лише 4 дні, суд визнав необґрунтованими, оскільки період прострочення обчислюється з моменту, коли відповідач повинен був належним чином виконати грошове зобов`язання, а не виключно з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат у зв`язку з короткотривалістю прострочення, оскільки інфляційні втрати є спеціальною мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України та підлягають нарахуванню за весь період прострочення незалежно від його тривалості. У цій справі розрахунок інфляційних втрат, перевірений судом першої інстанції, був здійснений позивачем правильно.
Доводи апелянта щодо необхідності перерахунку 3% річних до суми 34,72 грн колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на хибному визначенні періоду прострочення. Суд апеляційної інстанції підтверджує, що обов`язок відповідача щодо сплати 3% річних виникає з моменту прострочення грошового зобов`язання та нараховується за весь період прострочення, незалежно від його тривалості, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а розрахунок, здійснений судом першої інстанції, є правильним та відповідає чинному законодавству.
Таким чином, посилання відповідача на нібито суперечливість висновків суду першої інстанції колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та вірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові або його часткове задоволення не встановлено.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі № 904/862/25 – залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов