ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/407/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 696/542/25 Категорія:  311000000  	Ніколенко О. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.,

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи: 

позивач – ОСОБА_1 ;

відповідач – Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Ігнатенко Володимир Миколайович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ігнатенка Володимира Миколайовича на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, встановлення юридичного факту, компенсацію моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, встановлення юридичного факту, компенсацію моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що її колишній роботодавець ФОП ОСОБА_1 незаконно звільнила її на підставі порушення трудової дисципліни. Таке звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки вона на той момент була вагітною, про що повідомляла відповідачку, та мала іти у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами.
Крім того, за весь період роботи з 05.09.2022 по 05.05.2025, позивачка жодного разу не мала щорічних основних оплачуваних відпусток.
Враховуючи викладене, позивачка просила: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 1 від 18.04.2025, виданий ФОП ОСОБА_1 щодо неї та поновити її на роботі на посаді продавця консультанта; стягнути з відповідачки 80 000,00 грн моральної шкоди; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 видати наказ про надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 подати до Управління Пенсійного фонду України в Кам`янському районі Черкаської області необхідні документи для призначення допомоги по вагітності та пологах за рахунок коштів державного соціального страхування; встановити факт наявності невикористаних щорічних відпусток за період роботи з 05.09.2022 по 05.05.2025, у кількості 58 днів, з розрахунку 2 дні на кожен повний місяць роботи.
Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 1 від 18.04.2025, виданий ФОП ОСОБА_1 про звільнення ОСОБА_1 .
Вважати правильною підставу звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що за змістом положень КЗпП України, звільнення із роботи з ініціативи роботодавця, зокрема, вагітних жінок є явним порушенням закону, а тому в усіх таких випадках вони повинні поновлюватися на роботі.
З цієї заборони є виключення, а саме звільнення допускається у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу № 1 від 18.04.2025 про звільнення позивачки підлягає до задоволення.
Однак, оскільки відповідачка припинила підприємницьку діяльність 24.05.2025, правонаступники суб`єкти господарювання відсутні, суд вважав, що поновлення ОСОБА_1 на роботі неможливе. 
Враховуючи незаконність звільнення ОСОБА_1 та неможливість її поновлення на роботі, суд дійшов висновку про доцільність в даному випадку змінити причини звільнення на передбачену п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, а саме у зв`язку з ліквідацією ОСОБА_1 підприємницької діяльності як ФОП.
Щодо встановлення факту наявності у позивачки невикористаних відпусток, суд зазначив, що позивачкою не доведено перед судом відповідного факту. 
Інші позовні вимоги суд вважав такими, що не можуть бути задоволені, враховуючи факт припинення підприємницької діяльності відповідачкою 24.05.2025.
Крім того, враховуючи наявність порушеного права ОСОБА_1 , її фізіологічний стан на момент вчинення такого порушення, а також те, що позивачка була позбавлена можливості піти у декретну відпустку як застрахована особа, щоб отримати допомогу по вагітності та пологах, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.
Не погодившись з рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2025 року в частині стягнення моральної шкоди, представник ОСОБА_1 – адвокат Ігнатенко В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди, тобто страждань, які заподіяні позивачеві відповідачем внаслідок фізичного чи психологічного впливу, негативних наслідків морального характеру, а також протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивачем також не обґрунтовано заявлену до стягнення суму моральної шкоди.
14.01.2026 до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
У відзиві ОСОБА_1 зазначила, що розмір заявленої моральної шкоди в сумі 80 000,00 грн є помірним та розумним з огляду на характер та тривалість порушень, емоційний стан позивачки під час вагітності, моральне приниження, погрози, незаконне звільнення та втрату соціального захисту. 
Заслухавши доповідь судді, представника відповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково,з огляду на таке.
Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.09.2022 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_1 , на підставі заяви (т. 1 а.с. 95), було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта, про що було зроблено запис у трудовій книжці (т. 1 а.с. 11-14), та наказ про призначення на посаду № 9 від 05.09.2022 (т. 1 а.с. 96).
ФОП ОСОБА_1 була зареєстрована як суб`єкт господарювання 17.06.2011, та здійснювала торгівлю одягом і взуттям, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібну торгівлю з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, роздрібну торгівлю з лотків і на ринках іншими товарами, роздрібну торгівлю одягом у спеціалізованих магазинах, роздрібну торгівлю взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах (т. 1 а.с. 15).
Відповідно до довідки КНП «Кам`янська БЛ» Кам`янської міської ради № 01-12/266 від 02.05.2025, ОСОБА_1 перебуває у стані вагітності 11-12 тижнів (т. 1 а.с. 16).
ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, у період з 24.03.2025 по 09.04.2025 у зв`язку з захворюванням або травмою загального характеру, у період з 21.04.2025 по 24.08.2025 у зв`язку з вагітністю та пологами, відповідно до інформації про електронний листок непрацездатності (т. 1 а.с. 17).
Наказом ФОП ОСОБА_1 № 1 від 18.04.2025 ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (т. 1 а.с. 40), та проведено розрахунок за квітень 2025 року (т. 1 а.с. 42).
Актами про відсутність на робочому місці було зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 21.03.2025 з 14:00 год до 17:30 год, з 10.04.2025 до 17.04.2025 (т. 1 а.с. 103, 111-116).
Відповідно до особової картки працівника, ОСОБА_1 була призначена продавцем-консультантом у ФОП ОСОБА_1 06.09.2022, перебувала в основних щорічних відпустках у періоди: з 21.04.2023 по 30.04.2023, з 05.06.2023 по 11.06.2023, з 19.10.2024 по 30.10.2024, з 01.11.2024 по 19.11.2024, з 07.12.2024 по 16.12.2024, була звільнена 18.04.2025 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (т. 1 а.с. 101-102), що в сукупності становить 58 днів.
ФОП ОСОБА_1 як роботодавцем були затвердженні графіки відпусток на 2023-2025 роки, та видавалися відповідні накази про призначення відпусток. ОСОБА_1 відмовлялася від проставлення підпису про ознайомлення з вказаними вище графіками та наказами, про що були складені відповідні акти (т. 1 а.с. 131-151, 218-220).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення моральної шкоди, в іншій частині рішення суду першої інстанції жодним учасником справи не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається в силу вимог ст. 367 ЦПК України, тобто переоцінка правомірності/неправомірності наказу про звільнення позивачки, наявності обставин прогулів, фактів невикористаних щорічних відпусток тощо не здійснюється.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Факт незаконного звільнення позивача з роботи у зв`язку з прогулами без поважних причин встановлений судом першої інстанції і в цій частині рішення суду сторонами оскаржене не було, про що зазначено вище колегією суддів.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивачки, останній була беззаперечно заподіяна моральна шкода.
Однак, заявлена позивачкою до стягнення моральна шкода у розмірі 80 000,00 грн, на думку колегії суддів, є завищеною. Апеляційний суд, оцінивши фактичні обставини справи та наявні в ній докази в їх сукупності, вважає, що достатньою та справедливою в даному випадку буде сума грошової компенсації в розмірі 20 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 моральної шкоди з 80 000,00 грн до 20 000,00 грн.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви позивачка, з урахуванням пільг щодо сплати судового збору, зобов`язана була сплатити судовий збір за 5 вимог немайнового характеру (1211,20*5) та 1 вимогу майнового характеру (1 відсоток судового збору ціни позову якої є меншим від 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) (1211,20)
Відтак за подачу позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в розмірі 7267,20 грн.
Оскільки суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат, враховуючи, що за результатами розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції позивачці задоволено одну немайнову вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також частково одну майнову вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн, то за розгляд справи судом першої інстанції з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1514,00 грн (1211,20+302,80).
Як вбачається з апеляційної скарги, стороною відповідача рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині стягнення моральної шкоди, відтак за подання апеляційної скарги відповідачу слід було сплатити 1816,80 грн (1211,20*150%).
З урахуванням результатів перегляду справи судом апеляційної інстанції в межах вимог апеляційної скарги, та задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди на 25 % (20 000,00 грн), з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 1362,60 грн (1816,80*25%/100%).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ігнатенка Володимира Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, встановлення юридичного факту, компенсацію моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 80 000,00 грн до 20 000,00 грн, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1514,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1362,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови складено 18 березня 2026 року.

Судді Ю.В. Сіренко 
О.М. Новіков
Т.Л. Фетісова