ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/424/26 Справа № 216/6677/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малінов О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 27 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Малінов О.С.), -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № 767451965 у розмірі 49 482,10 грн., судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 20 листопада 2024 року позовну заяву направлено за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 27 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № 767451965 від 18 листопада 2021 року станом на 20 вересня 2024 року в розмірі 49 482,10 грн., судовий збір 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи.
Зазначала, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту укладення між ОСОБА_1 та первісним кредитором кредитного договору № 767451965 та отримання кредитних коштів. Оскільки надані позивачем документи містять різні дати їх формування відмінні від дати кредитного договору, а умови та правила надання коштів розкидані по окремих документах, які не підписувались відповідачем. Звертає увагу, що долучені до матеріалів справи докази не є первинною бухгалтерською документацією оформленими відповідно до вимог чинного законодавства, а тому не можуть бути прийняті судом як доказ отримання відповідачем кредитних коштів. Також зазначав, що розрахунки заборгованості складені кредиторами в односторонньому порядку, а тому викликають сумнів та з них не можливо встановити порядок нарахування кредитної заборгованості.
З приводу відсотків звертав увагу на те, що відповідач є військовослужбовцем та має право відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звільнений від їх сплати.
Також зазначає, що договори факторингу, які надані позивачем на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 є рамковими договорами та в них не визначено які саме права вимоги відступаються, а надані витяги із реєстрів боржників містять не повну інформацію щодо порядку нарахування кредитної заборгованості. Наголошує, що на момент укладення першого договору факторингу у 2018 році ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем. Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів належної оплати ціни продажу за відступленням права вимоги за кредитним договором. Враховуючи наведене вважає, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги відносно відповідача та повідомлення відповідача про таке відступлення.
Враховуючи наведене просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 27 травня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» відмовити у повному обсязі.
ТОВ «Юніт Капітал» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Зокрема зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено укладення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із ОСОБА_1 в електронному вигляді кредитного договору 18.11.2021 р., із належною перевіркою та ідентифікацією особи позичальника. Також зазначали, процедура підписання електронного договору унеможливлює внесення до нього змін в односторонньому порядку та виключає можливість непогодження його істотних умов зокрема відсотків, викладених у декількох документах. Крім того, відповідач підписавши електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора кредитний договір, отримав свій примірних електронного договору, також мав право у будь-який час самостійно обзнайомитись із ним на сайті первісного кредитора. Також зазначає, що первісний кредитор виконав у повному обсязі взяті на себе зобов`язання та перебував кредитні кошти позивальнику на картковий рахунок зазначений у договорі про що свідчить платіжне доручення від 18.11.2021 року. Звертає увагу, що кредитори не є банківським установами, а тому надані на підтвердження розміру кредитної заборгованості у своїй сукупності є беззаперечними та достатніми доказами наявності такої заборгованості.
З приводу переходу до них права вимоги від первісного кредитора на підставі договорів факторингу зазначав, що ними надані належні та допустимі докази такого відступлення відносно ОСОБА_1 за договором № 767451965. Та звертав увагу, що строк дії договору факторингу від 28.11.2018 року неодноразово продовжувався додатковими угодами та був чинним на момент наступного переходу права вимоги за договором факторингу від 05.08.2020 року. Також звертає увагу, що сторонами договору факторингу погодження, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог, який було підписано вже після укладення спірного кредитного договору. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно частини.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 49 482,10 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.11.2021 р. відповідач ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали кредитний договір № 767451965 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Згідно з умовами укладеного кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит на свій картковий рахунок НОМЕР_1 в сумі 15 010 грн. який має бути повернуто до 08.12.2021 року.
Згідно із відповіді АТ «Таскомбанк», на картку відповідача 18.11.2021 року дійсно надходили кошти у розмірі 15 010 грн., що також підтверджується платіжним дорученням (т 1 а.с.64-65).
28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно п.2.1 якого було передбачено, що Клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Строк дії вказаного договору згідно п.8.2 було встановлено до 28.11.2019 року.
В подальшому, додатковими угодами № 19 від 28.11.2019 року, № 26 від 31.12.2020 року, № 27 від 31.12.2021 року, № 31 від 31.12.2022 року та № 32 від 31.12.2023 року вносились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31.12.2024 року включно.
Також матеріали електронної справи містять витяг з реєстру прав вимоги №172 від 08.02.2022 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року в якому вказаний боржником ОСОБА_1 як боржник за договором №767451965.
05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/0820-01, зі строком дії до 04.08.2021 року, в подальшому додатковими угодами № 2 від 03.08.2021 року та № 3 від 30.12.2022 року, вносились зміни до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 30.12.2024 року включно, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було відступлено право вимоги за кредитним договором №767451965 від 18.11.2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 року. 
20.08.2024 між ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 200824, відповідно до якого позивачу відступлене право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 767451965 від 18.11.2021 на суму 49482,10 грн.. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №200824 від 20.08.2024 р. та витягом із реєстру боржників до Договору факторингу від 20.08.2024 року 
Відповідно до розрахунків заборгованості наданих позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №767451965 від 18.11.2021 року складає 49 481,10 грн. , з яких: 15 10 грн. – заборгованість по кредиту , 34 472,10 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 18.11.2021 року , за яким відповідач належним чином н виконав свої зобов`язання в результаті чого утворилась заборгованість.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зазначений вище кредитний договір укладений ОСОБА_1 із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договір від 18.11.2021 року між вказаними особами, не був би укладений. 
Встановлено, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номером телефону одноразові ідентифікатор у вигляді смс-коду, які відповідач використав, як підтвердження підписання кредитного договору.
Уклавши вказаний договір на умовах, викладених в ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в цьому договорі.
Зокрема відповідно до п.1.7 строком на 20 (двадцять) днів від дати отримання Кредиту Позичальником (далі – Дисконтний період), а саме до 08.12.2021 р. Основна сума кредиту має бути повернута не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, однак у випадку, позичальник продовжує користуватись сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду строк користування кредитом продовжується на один кожен день такого користування, але не більше ніж на 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду. (п.1.10-1.11).
Також слід звернути увагу, що у відповідності до умов укладеного сторонами договору від 18.11.2021 року кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальником при укладанні договору на отримання фінансового кредиту.
При цьому, як зазначалось вище матеріали справи містять платіжне доручення від 18.11.2021 року про перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_1 кредитних коштів відповідно до договору №767451965 від 18.11.2021 року на картку НОМЕР_2 , номер якої ОСОБА_1 вказав у заявці на отримання грошових коштів при зверненні до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Таким чином матеріалами справи підтверджено надання позичальнику кредитних коштів на виконання договору від 14.02.2021 року. 
Відповідачем не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, яка вказана ним в договорі, йому не належить.
Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі № НОМЕР_3 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Тобто, зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в кредитному договорі є неможливим.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Відповідно до статті 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Отже, виписка по рахунку клієнта, належить до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
Водночас, згідно пункту 5 ч. 1 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак надані суду розрахунки ТОВ «Юніт Капітал», колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Отже доводи апеляційної скарги щодо не підписання кредитного договору та не отримання кредитних коштів не знайшли свого підтвердження.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорах електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані товариством для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій ОСОБА_1 не звертався.
Належними та допустимими доказами розміри заборгованості по тілу кредиту та відсотках, нарахованих відповідно до умов договору, апелянтом не спростовано. 
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Така правова позиція викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 по справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі 127/33824/19 тощо.
Таким чином кредитний договір від 18.11.2021 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на їх укладання, оскільки форма та порядок укладання договору відбулось саме у змішаній формі - підписання позичальником заяви-анкети шляхом засвідчення генерацією ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем. Зазначені дії свідчать про укладання електронного договору у спрощеній формі (не у вигляді окремого документу).
Кредитні кошти за вказаним вище договором надавались ОСОБА_1 в безготівковій формі на реквізити банківської карти вказаної клієнтом в особисто підписаному договорі та були отримані відповідачем, що підтверджується матеріалами справи.
З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про доведеність факту укладання та підписання ОСОБА_1 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитного договору від 18.11.2021 року та невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, позичених в борг коштів та наявності у відповідача боргових зобов`язань перед цією фінансовою установою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У справі, що переглядається позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, презумпція правомірності якого не спростована.
Доводи представника відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за спірним кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.
Відповідно до положень ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України по справі №6-63цс12 кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору.
У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16 наголошено на тому, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. 
Отже, факт надання позичальнику грошових коштів первісним кредитором підтверджується сукупністю наявних у справі доказів, зокрема самим кредитним договором, який є дійсними в силу статті 204 ЦК України.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги з приводу неможливості нарахування відсотків відповідачу, який є військовослужбовцем та у відповідності до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має відповідні пільги, слід зазначити наступне. 
На підтвердження даної обставини, відповідачем до апеляційної скарги було додано копію військового квитка НОМЕР_4 , копію посвідчення НОМЕР_5 та копію довідки від 25.04.2023 року , з якого вбачається, що ОСОБА_1 27 лютого 2022 року призваний у ЗСУ та перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_6 з 27.02.2022 року і по теперішній час.
Згідно з частиною 15 статті 14 Закону №2011-ХІІ(в редакції на час укладення сторонами кредитного договору) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
З 4 травня 2024року набрала чинності нова редакція цієї норми, введена Законом України від 21березня 2024року №3621-IX"Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист",за змістом якої військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України,- штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Надалі, Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" частина 15 статті 14Закону №2011-ХІІ викладена в такій редакції (набрала чинності 18 травня 2024 року та діяла до 8 лютого 2025 року): "Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля".
Згідно зістаттею 1 Закону України від 21 жовтня 1993року №3543-XIІ"Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває дотепер.
Статтю 14 цього Закону було доповнено пунктом 15 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року N 1275-VII.
Пунктом 3 Розділу 2 "Прикінцеві положення" Закону N 1275 передбачено поширити дію пункту 3, підпункту 3 пункту 4, пункту 9 розділу І цього Закону на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Отже, з огляду на зазначену норму Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» такі гарантії передбачені для військовослужбовців з часу їх призову на військову службу. При цьому законодавець чітко передбачив ретроактивну дію ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як встановлено вище, відповідач був призваний на військову службу 27 лютого 2022 року, а кредитний договір укладено 18.11.2021 року, тобто до набуття відповідачем статусу військовослужбовця. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитом нараховувались за період з 18.11.2021 року по 03.03.2022 року, тобто у межах строків погоджених сторонами у договорі, однак в подальшому із цієї суми було вирахувано заборгованість за відсотками із дати введення в Україні воєнного стану. 
Таким чином, позивач просить стягнути відсотки за користування кредитом за той період, коли відповідач не мав статусу військовослужбовця, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню зазначена норма Закону №2011-ХІІ. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
Суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що ТОВ «Юніт Капітал» доведено набуття права вимоги за договором № 767451965 від 18.11.2021 р. до відповідача, що підтверджується копією :
- договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс»; додаткової угоди № 19 від 28.11.2019; додаткової угоди № 26 від 31.12.2020; додаткової угоди № 27 від 31.12.2021; додаткової угоди № 31 від 31.12.2022; додаткової угоди № 32 від 31.12.2023, які укладені між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс»; реєстру прав вимоги № 172 від 08.02.2022 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 підписаного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс»;
- договору факторингу № 05/0820-01 від 5.08.2020, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» ; додаткової угоди № 2 від 3.08.2021; додаткової угоди № 3 від 30.12.2022, які укладені між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс»; витягу з реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 до договору факторингу № 05/0820-01 від 5.08.2020;
- договору факторингу № 200824 від 20.08.2024, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал»;; витягу з реєстру боржників д Договору іакторингу №200824 від 20.08.2024 року та скан копія акту прийому передачі реєстру боржників за договором факторингу №200824 від 20.08.2024 року.
Доказів того, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», договір факторингу № 05/0820-01 від 5.08.2020, укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс», договір факторингу №200824 від 20.08.2024, укладений між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» визнані недійсними суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «Юніт Капітал» набуло статус нового кредитора за договором №767451965 від 18.11.2021 року.
При цьому суд апеляційної інстанції завертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 07.01.2026 р. у справі № 727/2790/25 зазначено, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Зважаючи на наведене, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 р.
Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази фактичної оплати за перше відступлення прав вимоги апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до п.4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора у день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі встановленій у відповідному додатку. Реєстр прав вимог № 95 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 підписано 08.02.2022 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», тобто вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Відповідачем 18.11.2021 р.
Відповідно до п.5.3.3 договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього) визначено, що Фактор (ТОВ «Таліон Плюс») має право розпоряджатися Правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати Право вимоги на користь третіх осіб. 
Таким чином, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався чинного зобов`язання на момент його передачі і відбувся на законних підставах, оскільки реєстр прав вимоги підписано після укладення кредитного договору.
Враховуючи наведене колегія суддів приходить висновку, що надані позивачем договори факторингу та реєстри права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 49 482,10 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 27 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

Т.В. Космачевська