Справа № 344/15236/25 
Провадження № 22-ц/4808/609/26 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду.
В обґрунтування позову вказано, що 30.10.2007 між Івано-Франківською ОД «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/0005/84/82897 про надання кредиту в сумі 250 000 грн строком до 29.10.2027 зі ставкою за користування у розмірі 12,500% річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором 30.10.2007 між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки № ДП/257 та № ДП/258, за якими останні поручаються перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором.
28.11.2013 рішенням Івано-Франківського міського суду у справі № 344/10717/13-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.10.2007, а також стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 30.10.2007 у розмірі 272 124,32 грн.
У межах вищевказаної справи ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.08.2020, яка набрала законної сили 11.09.2020, у виконавчих листах замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» щодо кожного боржника.
У 2023 році позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення фінансових санкцій в порядку ст. 625 ЦК України за період з 20.04.2020 по 21.04.2023.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.10.2023 у справі № 344/7475/23 з відповідачів на користь позивача стягнуто 3% річних у розмірі 11 854,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 47 552,91 грн за період з 11.09.2020 до 23.02.2022.
Враховуючи, що у вищевказаній справі стягнуто кошти за період з 11.09.2020 до 23.02.2022, а передбачене ст. 625 ЦК України порушення є триваючим, право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виникає за кожен місяць, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Відтак у цій справі позивачем заявлено вимоги про стягнення фінансових санкцій за період з 30.03.2017 до 10.09.2020, тобто до початку періоду, за який уже здійснено стягнення в іншій справі.
Згідно з розрахунком позивача, за визначений період на суму заборгованості нараховано 28 186,84 грн 3% річних і 71 851,70 грн інфляційних втрат, що разом становить 100 038,54 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на свою користь 100 038,54 грн 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Івано-Франківського міського суду у справі № 344/10717/13-ц від 28.11.2013 за період з 30.03.2017 по 10.09.2020, а також стягнути з відповідачів пропорційно судові витрати у розмірі 14 422,40 грн, з яких: судовий збір – 2 422,40 грн, витрати на правничу допомогу – 12 000,00 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ»: 3% річних в розмірі 7 262 грн 35 коп. та інфляційні втрати в розмірі 3 793 грн 33 коп. за невиконання грошового зобов`язання, визначеного рішенням суду за період з 31 травня 2019 року по 19 квітня 2020 року. Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» судовий збір в розмірі по 133 грн 85 коп. з кожного та по 497 грн 31 коп. витрат на правову допомогу з кожного. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» подало апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» права на нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, що передує даті набуття позивачем статусу нового кредитора, а саме з 30.03.2017 по 30.05.2019. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому ж обсязі та на тих самих умовах, а відступлення права вимоги не змінює зобов`язання.
Зазначає, що за п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)») під час дії карантину строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. У зв`язку з цим перебіг позовної давності з 30 березня 2020 року був зупинений і станом на момент звернення з позовом не сплив. Крім того, перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні. Таким чином, нарахування фінансових санкцій до початку введення карантину здійснювалося в межах трирічного строку позовної давності, тобто з 30.03.2017 року, та тривало до введення воєнного стану – 23.02.2022, що, на думку апелянта, відповідає вимогам закону.
Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції, ототожнивши звернення стягнення на предмет іпотеки з припиненням грошового зобов`язання, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування статті 625 ЦК України до ОСОБА_1 . Звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє грошового зобов`язання, яке припиняється лише його належним виконанням.
Просить суд оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судові витрати в сумі 24 633,60 грн, з яких: 21 000,00 грн – правова допомога в апеляційному суді; 3 633,60 грн – судовий збір.
Позиція інших учасників справи
Відповідачі у справі правом на подання відзиву не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
Учасники справи в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.10.2007 між Івано-Франківською ОД «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/0005/84/82897, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 250 000 грн строком до 29.10.2027 зі сплатою 12,500% річних за користування кредитом.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.10.2007 між банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № ДП/257, між банком та ОСОБА_3 – Договір поруки № ДП/258, відповідно до яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» 272 124,32 грн заборгованості за Кредитним договором № 014/0005/84/82897 від 30.10.2007. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором № 014/0005/84/82897 від 30.10.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у сумі 272 124,32 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 229 684,09 грн, заборгованість за відсотками – 19 167,79 грн, пеня – 23 272,44 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки від 30.10.2007, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Кочан М.В., за реєстровим № 891-Д, – чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30.10.2007 Кочан М.В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим № 886-Д, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 30.10.2007 за № 2453825, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ 30.10.2007 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16463538, виданого 30.10.2007 Івано-Франківським ОБТІ, в реєстрову книгу № 118, номер запису 5752, та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 20721821, – на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати по 907,08 грн з кожного (а.с. 14-16).
З`ясовано, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2020 року у справі № 344/10717/13-ц заяву представника ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» про заміну стягувача за виконавчими листами, виданими на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року, задоволено. Замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника – ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» у виконавчих листах, виданих Івано-Франківським міським судом на виконання заочного рішення від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц, щодо боржників: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
У вказаній ухвалі суду зазначено, що на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 31.05.2019, за реєстровим № 1127, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» набуло право вимоги за Договором іпотеки від 30.10.2007, за реєстровим № 891-Д.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 344/7475/23 задоволено частково позов ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» суму 3% річних в розмірі 11 854,00 грн та інфляційних втрат в розмірі 47 552,91 грн, а всього 59 406,91 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» витрати зі сплати судового збору в сумі по 346,25 грн з кожного (а.с. 17-20).
Вищевказаним рішенням встановлено, що позивач заявив вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 20.04.2020 по 21.04.2023. Водночас, у такому стягненні за період з 20.04.2020 по 10.09.2020 судом відмовлено з тих підстав, що ухвала Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2020 року у справі № 344/10717/13-ц, якою замінено стягувача, набрала законної сили 11 вересня 2020 року, а відтак саме з цього часу позивач має право на їх стягнення. Також відмовлено у стягненні 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 21.04.2023, оскільки відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а нараховані платежі підлягають списанню. У зв`язку з цим позовні вимоги задоволено частково, а саме: за період з 11.09.2020 по 23.02.2022.
Таким чином, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2026 року провадження у цій справі в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 20 квітня 2020 року по 10 вересня 2020 року закрито, оскільки такі вимоги вже були предметом розгляду та вирішені заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 344/7475/23, яким у їх задоволенні відмовлено (а.с. 103-104).
Відтак, суд першої інстанції продовжив розгляд справи в частині позовних вимог за період з 30 березня 2017 року по 19 квітня 2020 року.
Доказів виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц матеріали справи не містять.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 31 травня 2019 року набув право вимоги за Договором іпотеки від 30 жовтня 2007 року, а відтак період стягнення підлягає обчисленню з 31 травня 2019 року по 19 квітня 2020 року, за який 3% річних становлять 7 262,35 грн, а інфляційні втрати – 3 793,33 грн. Крім того, вимоги до ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц заборгованість з нього не стягувалась, а судом звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.
Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23).
Таким чином, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/20201/22-ц (провадження № 61-8144св23).
У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Однак під час дії карантину та воєнного стану законодавець запровадив спеціальне регулювання, яким тимчасово доповнив перелік обставин, що впливають на перебіг позовної давності, передбачивши її продовження.
Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач набув право вимоги до відповідачів 31 травня 2019 року, коли на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 31 травня 2019 року, за реєстровим № 1127, ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» набуло право вимоги за договором іпотеки від 30 жовтня 2007 року, за реєстровим № 891-Д.
Отже, саме з 31 травня 2019 року позивач як новий кредитор – правонаступник набув право вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, а відтак право на нарахування та стягнення 3% річних і інфляційних втрат.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначив, що період стягнення підлягає обчисленню з 31 травня 2019 року, тоді як за попередній період такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на той час ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» не було кредитором у зобов`язанні та не мало права вимоги.
Відтак доводи апелянта щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки відмова у стягненні 3% річних та інфляційних втрат за період до 31 травня 2019 року зумовлена не пропуском позовної давності, а відсутністю у позивача на той час права вимоги.
Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що, звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» просило стягнути на його користь 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посилаючись при цьому на Кредитний договір № 014/0005/84/82897 від 30.10.2007, договори поруки № ДП/257 та № ДП/258 від 30.10.2007, а також заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц, яким солідарно стягнуто зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 272 124,32 грн, а в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до положень ст.ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України, так і у Законі України № 898-IV «Про іпотеку». Відповідно до Закону № 898-IV іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону № 898-IV).
Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону № 898-IV основне зобов`язання – це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.
Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
Безпосередньо Законом № 898-IV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.
Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон № 898-IV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.
Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.
Іпотекодавець – особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.
Майновий поручитель – це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.
Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 цього Закону).
Згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання – застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.
Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 521/19852/18 (провадження № 61-1497св21), жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.
Законом України «Про іпотеку» солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, провадження № 14-32цс20).
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не є солідарним боржником, оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2013 року у справі № 344/10717/13-ц солідарний обов`язок зі сплати заборгованості за кредитним договором покладено лише на поручителів – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тоді як щодо ОСОБА_1 застосовано звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, твердження апелянта про безпідставність відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, виходячи з правової природи спірних правовідносин та змісту судового рішення, яке покладено в основу заявлених вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на нього солідарної відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
При цьому, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження та належної правової оцінки суду першої інстанції. Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта не спростовують правильності ухваленого рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, у тому числі витрат, понесених у суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин
Судді: В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.