ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/Код ЄДРПОУ 03500004
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.02.2026 Справа № 917/2237/25 
Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засіданні Сьомкіна А. В., розглянувши справу № 917/2237/25
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-СОНЦЕ", вул. Буровиків, 6-А, м. Полтава, 36034
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЄВИЙ ШЛЯХ", вул. Відрадна, 9а, с. Судівка, Полтавський район, Полтавська область, 39311
про стягнення 273 937,19 грн,
Без виклику учасників справи
ВСТАНОВИВ:
04.12.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-СОНЦЕ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЄВИЙ ШЛЯХ" про стягнення заборгованості за договором оренди №04102023/1 транспортного засобу від 04.10.2023 року у загальному розмірі 273 937,19 грн, з яких: 220 000,00 грн - основна заборгованість, 41 872,93 грн - пеня; 8 012,04 грн - інфляційні втрати, 4 052,22 грн - 3 % річних (вх. №2329/25).
В обґрунтування позову позивач посилається на не здійснення відповідачем сплати коштів за користування автомобілем відповідно до умов договору оренди №04102023/1 транспортного засобу від 04.10.2023 року.
Ухвалою суду від 09.12.2025 року було залишено позовну заяву без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви - 3 дні з дня вручення даної ухвали та зазначено спосіб усунення недоліків. Позивачу необхідно було надати обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, зокрема суми пені, 3% річних та інфляційних втрат (із зазначенням періодів таких нарахувань окремо по кожному акту надання послуг).
09.12.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про усунення недоліків з додатками (вх. №15890) на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2025 року про залишення позовної заяви без руху. Відповідно до поданої позовної заяви з додатками позивач виконав усі вимоги, зазначені в ухвалі суду від 09.12.2025 року.
Ухвалою від 11.12.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/2237/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив сторонам строки для подачі заяв по суті.
12.12.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 16140), відповідно до якого останній не заперечує щодо вартості наданих послуг, але заперечує щодо факту спливу строку на їх оплату у зв`язку з тим, що рахунки на оплату цих послуг не були виставлені відповідачу та як наслідок обов`язок з їх оплати не настав. 
19.01.2026 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вих. № 558), відповідно до якої позивач підтримував позовні вимоги, а також просив поновити строк на подання відповіді на відзив та залучити дану відповідь до матеріалів справи.
Ухвалою від 20.01.2026 року суд відмовив в задоволенні клопотання ТОВ "АГРО-СОНЦЕ" про поновлення строку на подачу відповіді на відзив та залишив без розгляду відповідь на відзив (вх. № 558 від 19.01.2026 року).
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). 
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України). 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
04.10.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-СОНЦЕ" (далі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СОЄВИЙ ШЛЯХ" (далі - відповідач, орендар) було укладено договір оренди №04102023/1 транспортного засобу (далі - договір, а. с. 5, 6).
В укладеному договорі сторони узгодили, зокрема, наступне:
- у порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у платне користування на строк два роки одинадцять місяців транспортний засіб, що зазначено в п. 1.2 договору ( п. 1.1 договору);
- предметом договору є автомобіль марки RENAULT комерційний опис DUSTER, 2023 р. в., білого кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль), який належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 19.07.2023 р. ТСЦ5341 (п. 1.2 договору);
- орендодавець зобов`язаний: прийняти автомобіль, перевірити його технічний стан використовувати автомобіль тільки у власній господарській діяльності, перераховувати орендодавцю плату за користування автомобілем, після закінчення договору повернути орендодавцю автомобіль у належному технічному стані (п. 1.3 договору);
- орендар зобов`язаний: прийняти автомобіль, перевірити його технічний стан, використовувати автомобіль тільки у власній господарській діяльності, перераховувати орендодавцю плату за користування автомобілем, після закінчення договору повернути орендодавцю автомобіль у належному технічному стані (п. 1.4 договору);
- за оренду автомобіля орендар сплачує орендодавцю орендну плату, що становить 22 000,00 грн за кожен місяць оренди автомобіля (п. 4.1 договору);
- оплата за оренду здійснюється орендарем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця на підставі акту виконаних робіт та рахунку на оплату, що оформлюється один раз на рік, 31 грудня кожного року або в день повернення автомобіля орендодавцю та розірвання договору (п. 4.2 договору);
- при передачі складається акт приймання передачі автомобіля за підписами представників обох сторін (п. 5.1 договору);
- за прострочення сплати орендної плати орендар за кожен день прострочення відповідного платежу сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діє у період за який сплачується пеня (п. 6.2 договору);
- цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (п. 8.1 договору);
- строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору, та закінчується 04.09.2026 року (п. 8.2 договору);
- закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 8.3 договору);
- зміни до цього договору може бути внесено тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 8.4 договору) 
01.06.2024 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди транспортного засобу №4102023/1 від 04.10.2023 року про наступне:
"Сторони дійшли згоди внести зміни в розділ 4. "Плата за оренду та порядок проведення розрахунків" в п. 4.2 та викласти його в наступній редакції:
"4.2. Оплата за оренду здійснюється орендарем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця на підставі акту виконаних робіт та рахунку на оплату, на протязі 256 днів моменту їх складання".
На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв автомобіль марки RENAULT комерційний опис DUSTER, 2023 р. в., білого кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль), який належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 19.07.2023 р. ТСЦ5341, що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 04.10.2023 року до договору оренди №04102023/1 від 04.10.2023 року (далі - акт, а. с. 7) .
В межах дії спірного договору сторони підписали акти надання послуг №1510 від 31.12.2023 року на суму 63 870,97 грн, №62 від 30.06.2024 року на суму 132 000,00 грн, №70 від 30.09.2024 року на суму 66 000,00 грн та №73 від 31.10.2024 року на суму 22 000,00 грн. Також позивачем було складено відповідні рахунки на оплату по замовленню №1510 від 31.12.2023 року на суму 63 870,97 грн, №62 від 30.06.2024 року на суму 132 000,00 грн, №70 від 30.09.2024 року на суму 66 000,00 грн, №73 від 31.10.2024 року на суму 22 000,00 грн (а. с. 8-11).
Позивач стверджує, що відповідачем було оплачено отримані послуги лише по акту надання послуг №1510 від 31.12.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією №151 від 26.02.2024 року на суму 63 870,97 грн (а. с. 12).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про стягнення заборгованості (вих. №91 від 17.11.2025 року), відповідно до якої позивач просив ТОВ "СОЄВИЙ ШЛЯХ" перерахувати на рахунок ТОВ "АГРО-СОНЦЕ" суму заборгованості у розмірі 270 063,99 грн.
У відповідь на вказану претензію відповідач направив повідомлення (вих. №25/11/2025-2 від 25.11.2025 року), відповідно до якого останній проінформував, що орендар здійснить розрахунок за надані послуги у обсязі, які підтверджені первинними документами, а саме 220 000,00 грн, в межах 256 денного строку після отримання належним чином підписаних орендодавцем рахунків на оплату.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 273 937,19 грн заборгованості, з яких: 220 000,00 грн - основний борг, 4 052,22 грн - 3% річних, 41 872,93 грн - пеня, 8 012,04 грн - інфляційні втрати.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Частина 1 ст. 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.
Відповідно до ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання.
Суд встановив, що сторони визнають той факт, що між ними був укладений договір оренди №04102023/1 транспортного засобу від 04.10.2023 року.
Також сторони визнають факт прийняття орендарем автомобіля марки RENAULT комерційний опис DUSTER, 2023 р. в., білого кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль), який належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 19.07.2023 р. ТСЦ5341, а також визнають факт підписання актів надання послуг №1510 від 31.12.2023 року на суму 63 870,97 грн, №62 від 30.06.2024 року на суму 132 000,00 грн, №70 від 30.09.2024 року на суму 66 000,00 грн та №73 від 31.10.2024 року на суму 22 000,00 грн, та здійснення відповідачем оплати отриманих послуг за актом надання послуг №1510 від 31.12.2023 року у сумі 63 870,97 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Як зазначено вище, згідно умов додаткової угоди №1 оплата за оренду здійснюється орендарем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця на підставі акту виконаних робіт та рахунку на оплату, на протязі 256 днів моменту їх складання.
Згідно матеріалів справи підтверджено підписання як позивачем, так і відповідачем актів надання послуг №62 від 30.06.2024 року на суму 132 000,00 грн, №70 від 30.09.2024 року на суму 66 000,00 грн та №73 від 31.10.2024 року на суму 22 000,00 грн, відповідно до яких позивачем надано відповідачу за Договором послуги з оренди транспортного засобу.
Такі Акти підписано відповідачем без будь-яких зауважень.
Щодо твердження відповідача про те, що згідно умов додаткової угоди №1 до договору оренди транспортного засобу №4102023/1 від 04.10.2023 року зобов`язання з оплати виникає лише після отримання акту виконаних робіт та рахунку на оплату, суд зазначає, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. На вказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у постанові від 29.04.2020 р. у справі № 915/641/19.
Тому ненадання або оформлення рахунку пізніше не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України.
Разом з цим, підписані між сторонами Акти надання послуг №62 від 30.06.2024 року на суму 132 000,00 грн, №70 від 30.09.2024 року на суму 66 000,00 грн та №73 від 31.10.2024 року на суму 22 000,00 грн містить відомості як щодо господарської операції, що надає підстави для віднесення Актів до первинних документів в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік", так як в Актах зазначені всі реквізити, включаючи банківські, що є достатнім для здійснення платежу.
Суд також констатує наявність в матеріалах справи оформленого позивачем рахунку на оплату по замовленню №1510 від 31.12.2023 року та здійснення відповідачем 26.02.2024 року платежу в сумі 63 870,97 грн, який зараховано позивачем в рахунок оплати наданих послуг за Актом надання послуг №1510 від 31.12.2023 року.
У відповідності до викладеного, суд дійшов висновку про підтвердження матеріалами справи обов`язку відповідача оплатити позивачу послуги з оренди транспортного засобу відповідно до умов договору оренди транспортного засобу №4102023/1 від 04.10.2023 року.
Відповідно до викладеного та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повної оплати відповідачем послуг з оренди, позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню повністю в сумі 220 000,00 грн.
Крім суми основної заборгованості позивач просить стягнути із відповідача, в зв`язку із неналежним виконанням грошових зобов`язань за договором пеню, 3% річних та інфляційні втрати.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Стаття 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).
За прострочення сплати орендної плати орендар за кожен день прострочення відповідного платежу сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діє у період за який сплачується пеня (п. 6.2 договору).
Відповідно до ст. 1 та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.
Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.
Відповідно до п. 4.2 договору (з урахуванням додаткової угоди №1) оплата за оренду здійснюється орендарем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця на підставі акту виконаних робіт та рахунку на оплату, на протязі 256 днів моменту їх складання.
Позивач у позові відповідно до наданого розрахунку просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 41 872,93 грн (загальний період нарахування - 14.03.2025 р. - 02.12.2025 р.).
Відповідач контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 41 872,93 грн пені за прострочення оплати вартості наданих послуг за договором оренди №01102023/1 транспортного засобу від 04.10.2023 року., суд прийшов до висновку, що зазначені вимоги відповідають положенням Цивільного кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", є обґрунтованими та правомірними.
Також позивач просить стягнути із відповідача в зв`язку із неналежним виконанням грошових зобов`язань за договором 3% річних та інфляційні втрати.
За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України).
За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Контррозрахунку розміру інфляційних втрат та відсотків річних відповідачем також надано не було.
Здійснивши перевірку розрахунку 3%, суд прийшов до висновку, що наданий розрахунок є вірними, а отже, вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 4 052,22 грн відповідає положенням чинного законодавства України, відповідачем не спростована, а тому підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 8 012,04 грн (загальний період нарахування - з 03.2025 р. по 10.2025 р.) суд зазначає наступне.
За розрахунком суду інфляційні втрати складають 8 099,65 грн, тоді як позивач просить стягнути – 8 012,04 грн.
Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (8 012,04 грн) підлягає стягненню з відповідача.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.
Дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме, про стягнення з відповідача 220 000,00 грн основного боргу, 41 872,93 грн - пені, 8 012,04 грн - інфляційних втрат та 4 052,22 грн - 3 % річних. 
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Платіжною інструкцією №1785 від 02.12.2025 року на суму 4 109,06 грн позивачем було підтверджено оплату судового збору за подання позовної заяви (а. с. 4).
Випискою від 02.12.2025 року підтверджено зарахування судового збору у розмірі 4 109,06 грн до спеціального фонду державного бюджету України (а. с. 16).
Отже, позивачем було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом (821,81 грн).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЄВИЙ ШЛЯХ" (вул. Відрадна, 9 а, с. Судівка, Полтавський район, Полтавська область, 39311, код ЄДРПОУ 41251778) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-СОНЦЕ" (вул. Буровиків, 6-а, м. Полтава, 36034, код ЄДРПОУ 41091712) 220 000,00 грн основної заборгованості, 41 872,93 грн - пені, 8 012,04 грн - інфляційних втрат, 4 052,22 грн - 3% річних та 3 287,25 грн витрат по сплаті судового збору.
Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Рішення складено та підписано 12.02.2026 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Суддя О. М. Тимощенко