Справа №333/1730/25
Провадження №2/333/162/26

рішення
Іменем України
19 березня 2026 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого – судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу №333/1730/25 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої малолітнім і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, -
в с т а н о в и в:
26 лютого 2025 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої малолітнім, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 20909,35 гривень на відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу, а також 5000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, 4000,00 гривень на відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням авто товарознавчої експертизи і 6000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, що становить разом 35909,35 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що 09 листопада 2024 року о 15-00 годині в м.Запоріжжя біля будинку № 1 по пров. Плавневому малолітнім ОСОБА_5 було пошкоджено автомобіль Volkswagen Golf, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 . Внаслідок протиправних дій малолітньої особи позивачеві було спричинено матеріальну і моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню його батьками. Відповідно до відповіді начальника відділу поліції №4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, за результатами проведеної перевірки, було встановлено, що ДТП сталася внаслідок порушення ПДР малолітнім велосипедистом ОСОБА_5 , 2011 року народження, який рухаючись дворовою територією не впорався з керуванням та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору. На підставі викладеного, в діях ОСОБА_4 , яка є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року у справі №333/10594/24 ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 184 КУпАП та накладено штраф. Позивачем для захисту своїх прав та об`єктивного визначення розміру збитків було залучено оцінювача ОСОБА_6 . Згідно зі звітом № 1360/12-24 від 09.12.2024 року, складеного оцінювачем ОСОБА_6 після особистого огляду автомобіля, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 20909,35 гривень. Крім того, позивачу внаслідок ДТП було завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях з приводу пошкодження його автомобіля, а також через протиправну поведінку щодо нього. У зв`язку з ДТП звичайний образ життя позивача був істотно змінений у сторону погіршення. З моменту ДТП позивач був вимушений витрачати свій особистий час на численні відвідування правоохоронних органів для захисту своїх прав з метою доведення вини відповідача та притягнення його до відповідальності для наступного відшкодування завданої шкоди. Також для відновлення порушеного права позивач був змушений звертатися до оцінювача, за правничою допомогою до адвоката, а також до суду, витрачати свій час та власні кошти і відчувати від цього додаткове моральне навантаження та стрес. Таким чином, позивач вважає, що даним правопорушенням йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., яка відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України підлягає стягненню з відповідача. Розмір витрат на правничу допомогу склав 6000,00 гривень. За проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку позивачем сплачено 4000,00 гривень, що підтверджується електронною банківською квитанцією від 20.11.2024 року.
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вказаним позовом і призначено підготовче засідання (а.с.67).
21 квітня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на первісний позов, у якому він просить суд відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на «пошкодження» малолітнім ОСОБА_5 його автомобіля, на протиправну поведінку малолітнього та посилається на загальні норми ЦК України щодо відшкодування шкоди. Разом з тим, позовна заява не містить дійсного викладу фактичних обставин справи. Так, як слідує із доданих до позову доказів, 09 листопада 2024 року, о 15-00 годині, в м. Запоріжжі біля будинку №1 по пров.Плавневому, сталось не «пошкодження» автомобіля позивача, а наїзд автомобіля під керуванням позивача на малолітнього велосипедиста, тобто сталася дорожньо-транспортна пригода за участі джерела підвищеної небезпеки – автомобіля. Зокрема, згідно зі схемою місця ДТП від 09.11.2024 року відображено: 1. Велосипед; 2. Автомобіль; 3. Місце зіткнення; 4. Стовп; 5. Напрямок руху велосипеда; 6. Напрямок руху автомобіля. Схема підписана позивачем без зауважень. Тобто, автомобіль здійснював рух, то й відповідно відбулось ДТП, а не наїзд на припаркований автомобіль позивача. У разі якщо б відбулось зіткнення велосипеда із припаркованим автомобілем, то застосуванню підлягала б норма ст. 1166 ЦК України та велосипедист ніс би відповідальність. Водночас, у разі ДТП за участю джерела підвищеної небезпеки та іншого учасника дорожнього руху застосуванню підлягають спеціальні норми про відшкодування шкоди – ст. 1187 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, оскільки у даному випадку мало місце ДТП, а не «пошкодження» автомобіля, то й відповідно застосуванню підлягає спеціальна норма ЦК – ст.1187. При цьому, оскільки велосипед не є джерелом підвищеної небезпеки, то вся майнова відповідальність покладається на іншого учасника ДТП – водія джерела підвищеної небезпеки, а звільнити водія автомобіля від відповідальності матеріальної суд може настати виключно у разі доведення, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Крім того, у даній справі малолітньому велосипедисту завдано шкоди у вигляді тілесних ушкоджень. Чинне законодавство взагалі не передбачає відшкодування шкоди, завданої іншим учасником дорожнього руху (пішоходом, велосипедистом, тощо) джерелу підвищеної небезпеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 у справі №333/10594/24 за ст.184 КУпАП. Як слідує зі змісту вказаної постанови суду, в протоколі вказано, що 09.11.2024 року малолітній ОСОБА_5 , рухаючись на велосипеді не впорався із керуванням внаслідок чого відмовили гальма «не скоїв» зіткнення з автомобілем, чим порушив вимоги п.п. 6.1, 6.6 ПДР України. Із фабули протоколу (не зважаючи на її суперечність – скоїв чи не скоїв) слідує, що форма вини малолітнього велосипедиста необережна. При цьому ОСОБА_4 визнано винною не за фактом вчинення її дитиною ДТП, а за фактом того, що вона не догледіла за дитиною і дитина потрапила у ДТП. Хто винен в цій ДТП суд у вказаному провадженні не встановлював. На користь цього свідчить також й той факт, що до участі у цьому провадженні не було допущено позивача, а отже він не є потерпілим. Постановою у справі про адміністративне правопорушення встановлено не факт вини у ДТП дитини, а факт, що мати неналежним чином слідкувала за дитиною. Також матеріали справи не містять доказів виклику відповідача до участі у проведенні оцінки, огляді транспортного засобу. Згідно з актом огляду до звіту, встановлено пошкодження бамперу переднього – розламаний в місці кріплення; підкрилок правий передній – розрив пластику; крило праве – пошкодження ЛФП. Разом з тим, згідно з підписаною власноруч і без зауважень схемою місця ДТП відображено виключно пошкодження переднього бамперу з правої сторони. Присутній на місці події позивач – власник авто не висловив зауважень щодо обсягу пошкоджень авто, відображених у схемі. При цьому, автомобіль є 2005 року випуску, має пробіг у розмірі 251006 км., тобто вочевидь має сліди використання. Також в акті огляду відображено факт попереднього фарбування, тобто авто вже зазнавало пошкоджень й до цього. Звідси, описані пошкодження не можливо однозначно віднести до цієї ДТП. В ході досудового листування позивач оцінював завдану йому шкоду в 7400 грн. та надсилав відповідні калькуляції і фотознімки авто із незначними подряпинами. Як сума відновлення подряпин виросла з 7400 гривень до понад 20000 гривень позивачем належним чином не обґрунтовано. Більш того, як слідує зі змісту звіту, його складено суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 та оцінювачем ОСОБА_6 , водночас грошові кошти за проведення оцінки сплачені на користь ФОП ОСОБА_8 ФОП ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_7 є різними суб`єктами підприємницької діяльності. Зазначення на бланках їх документів однакового бренду «Юридична експертна компанія Баранкова» є не більше ніж брендом, адже це не є Товариство та кошти сплачувались на рахунок одного ФОП, а роботи виконувались іншим ФОП. Крім того, звіт, наданий до матеріалів справи, не є належним доказом розміру завданих збитків, а належним доказам має бути висновок судової автотоварознавчої експертизи або відповідні документи станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Позивачем також не доведено та не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода. Частина наведеного обґрунтування (звернення до оцінювача і адвоката) дублює іншу частину позовних вимог – вимог про стягнення витрат на проведення оцінки та на правничу допомогу. Автомобіль зазнав незначних ушкоджень, не є новим, не є колекційним чи унікальним, авто 2005 року випуску та має відносно значний пробіг, а отже само по собі має цілу низку подібних подряпин. Тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні взагалі. 
22 квітня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 як законного представника малолітнього ОСОБА_5 завдані збитки у сумі 40250,00 гривень, з яких: 2250,00 гривень – вартість оплати за проведення МРТ правого колінного суглоба, 30000,00 гривень моральної шкоди і 8000,00 гривень витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 . Батько останнього – ОСОБА_9 проходить військову службу, тому за домовленістю між батьками законним представником малолітнього у даній справі є ОСОБА_4 що 09 листопада 2024 року о 15-00 годині в м.Запоріжжя біля будинку № 1 по пров. Плавневому сталася ДТП за участю автомобіля Volkswagen Golf, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , який керував велосипедом. Внаслідок ДТП малолітній ОСОБА_5 зазнав тілесних ушкоджень: забій правого коліна, гематома правого коліна. Згідно з протоколом МРТ правого колінного суглоба у ОСОБА_5 виявлено МРТ-картину легкого травматичного пошкодження колінного суглобу з ознаками легкої авульсивної ентезопатії медіального ретінакулюма надколінка 1-2 ст., підшкірної гематоми з боку медіального надвиростку стегнової кістки. За проведення МРТ сплачено 2250,00 гривень. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Внаслідок ДТП малолітній дитині завдано фізичних і душевних страждань, дитина відчула значний стрес, біль та обмеження рухливості. Наразі дитина боїться їздити на велосипеді. Крім того, дитина в силу свого віку вже усвідомлює сутність даної ситуації: з одного боку він зазнав фізичного болю, а з іншого до його батьків заявлено вимоги про стягнення за цим фактом ще й грошових коштів. Внаслідок цього пригніченого стану погіршилося сприйняття навчання, дитина відчуває депресивні і апатичні настрої, відпала зацікавленість у навчанні та спілкуванні із друзями (а.с.90-92). 
28 квітня 2025 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, у якому він зазначив, що з урахуванням наявності у діях пішохода (велосипедиста) вини щодо порушення ПДР, внаслідок яких (причинно-наслідковий зв`язок) іншим учасникам дорожнього руху було завдано майнову або моральну шкоду, пішохід (велосипедист) має нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування шкоди на загальних підставах, зокрема, застосовуючи положення статті 1166 ЦК України. Відповідно до постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року відповідачка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, а саме ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, яке виразилось у тому, що її неповнолітній син 09 листопада 2024 року, приблизно о 15-00 годині, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в якості велосипедиста рухаючись дворовою територією не впорався з керуванням, внаслідок того, що на велосипеді відмовили гальма скоїв зіткнення з автомобілем, чим порушив вимоги п.п. 6.1, 6.6.а ПДР України. У судовому засіданні відповідачка після роз`яснення їй головуючим прав, передбачених ст.ст.55, 59, 63 Конституції України, ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, свою вину визнала, щиро розкаялася. Таким чином, вказана постанова є належним доказом вини малолітнього сина відповідачки у заподіянні шкоди. Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року №2658-III та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Верховного суду від 19.09.2018 року у справі №753/21177/16-ц. Таким чином, звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №1360/12-24, доданий позивачем до позовної заяви, повністю відповідає законодавству України, виконаний належним суб`єктом, відповідно до методики, тому є достовірним, належним та допустимим доказом у відповідності до ст.ст.76-80 ЦПК України, а доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними (а.с.102-103).
30.04.2025 року до суду від представника відповідача за первісним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якому він зазначив, що у відповіді на відзив позивач наполягає не необхідності застосування до спірних правовідносин загальних норм Цивільного кодексу щодо цивільно-правової відповідальності, а саме ст.ст. 1166, 1178 ЦК України. На обґрунтування цих доводів позивач посилається на висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №296/2509/16-ц. Водночас обставини вказаної судової справи, яка переглядалась Верховним Судом, не є релевантними до даної судової справи. Крім того, всупереч твердженням позивача, викладені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права не є актуальними. Слід зазначити, що згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 30.01.2019 року у справі 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. В постанові, на яку посилається позивач, мало місце ДТП за участю пішохода та автомобіліста. У даній же справі ДТП сталось внаслідок взаємодії автомобіля та велосипеда. Отже, обставини вказаної справи не є повністю релевантними обставинам даної справи. Більш того, заперечуючи проти позову, у відзиві відповідач посилався, серед іншого, на висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №357/6237/19-ц і від 10.01.2019 року у справі №350/1425/17. У цих справах Верховним Судом досліджувались саме обставини справ, де мало місце ДТП за участю автомобіля та велосипеда. Більш того, вказаний висновок Верховного Суду від 01.09.2020 року є більш свіжим по даті від постанови, на яку посилається позивач. А отже, по обом із вказаних критеріїв (подібність правовідносин та дата ухвалення) більш актуальною є постанова Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі 357/6237/19-ц, на яку посилається відповідача. Виходячи із цієї постанови, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми про цивільно-правову відповідальність – щодо правовідносин за участю джерела підвищеної небезпеки. У даному випадку саме позивач керував джерелом підвищеної небезпеки, а отже чинне законодавство взагалі не передбачає відшкодування шкоди, завданої іншим учасником дорожнього руху (пішоходом, велосипедистом, тощо) саме джерелу підвищеної небезпеки (автомобілю у даному випадку). Позивач у відповіді на відзив трактує вказану постанову як преюдицію для даної справи. По суті провадження у справі відносно ОСОБА_4 розглядалось питання про виконання нею батьківських обов`язків, а не механізм ДТП. ОСОБА_4 визнано винною не за фактом вчинення її дитиною ДТП, а за фактом того, що вона не догледіла за дитиною і дитина потрапила у ДТП. Хто винен в цій ДТП суд у вказаному провадженні не встановлював. На користь цього свідчить також й той факт, що до участі у цьому провадженні не було допущено позивача, а отже він не є потерпілим по цьому провадженню. В контексті ч. 6 ст. 82 ЦПК України під терміном «ці дії (бездіяльність)» слід розуміти не провину у ДТП, а невиконання відповідачкою (неналежне виконання) батьківських обов`язків. А під «чи вчинені вони цією особою» не поведінку дитини та відповідно механізм ДТП, а поведінку ОСОБА_4 по відношенню до батьківських обов`язків. Звідси, ця постанова не утворює преюдиції, а вина учасників ДТП підлягає доказуванню на загальних підставах. Спростовуючи доводи відзиву, позивач також зіслався на постанову Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі №753/21177/16-ц. Проте, так само дана позиція Верховного Суду на даний час не є актуальною, оскільки Верховний Суду продовжує притримуватись висновків, викладених в постанові у справі №924/675/17. На користь цього, свідчать постанови Верховного Суду від 02.04.2025 року у справі №369/15321/20, від 21.12.2020 року у справі №911/286/20, від 07.07.2020 року у справі №910/4790/19. Звідси саме висновок у справі №924/675/17, на який посилається відповідач, про те, що звіт не є належним доказом розміру збитків є діючим та актуальним на даний час (а.с.105-107). 
12 травня 2025 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічний позов, у якому він просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що для усунення дисонансу у дитини його батьки мають правдиво викласти дитині обставини справи і пояснити, що відповідно до Правил дорожнього руху України, рухатися по дорозі на велосипедах дозволяється особам, які досягли 14-річного віку. Фізичний біль дитина зазнала через порушення ним самим Правил дорожнього руху, а також з його вини було пошкоджено автомобіль, що спричинило матеріальні збитки. Дитина повинна розуміти, що закон захищає неповнолітню особу і заподіяну нею шкоду мають відшкодувати її батьки. Ці елементи виховання та правосвідомості мають бути виховані батьками у кожної дитини. Тож, коли батьки відповідально будуть поводитись зі своєю дитиною і будуть сумлінно виконувати свої батьківські обов`язки у неї не буде виникати дисонанс, а буде виховуватися повага до Законів України та майнових прав інших осіб. За таких обставин, відповідач заперечує, що дитині була завдана моральна шкода та заперечує проти задоволення цієї вимоги. Відповідач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням УБД. Правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП особами, які мають статус учасника бойових дій врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У відповідності до ст.41.1. Закону, МТСБУ відшкодовує шкоду, завдану особою, що має статус учасника бойових дій. Таким чином, обов`язок відшкодування шкоди в межах встановлених лімітів покладено на МТСБУ, тому вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на проведення МРТ з відповідача є цілком незаконною та не підлягає задоволенню (а.с.115-116).
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02.06.2025 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов і об`єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження (а.с.124).
04 червня 2025 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, в якій позивач за зустрічним позовом просить суд залучити до участі у даній справі в якості відповідача за зустрічним позовом Моторне (транспортне) страхове бюро України, стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_4 як законного представника малолітнього ОСОБА_5 2250 грн вартості оплати за проведення МРТ правого колінного суглоба; 112,50 грн моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 як законного представника малолітнього ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 29887,50 грн, стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 має спеціальний статус учасника бойових дій, інваліда війни. Враховуючи вищевикладене, постала необхідність уточнити суб`єктний склад учасників справи та відповідно до цього – позовні вимоги до відповідачів. Таким чином, володілець джерела підвищеної небезпеки несе матеріальну відповідальність перед велосипедистом – іншим учасником ДТП навіть без вини такого володільця джерела підвищеної небезпеки. Звідси, матеріальні збитки у вигляді вартості проведення МРТ правого колінного суглобу підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом. Матеріальні збитки, заподіяні ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій, підлягають відшкодуванню МТСБУ. Розмір шкоди – страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю, у даному випадку складає 2250 грн. та відповідно 5% ліміт відповідальності МТСБУ за моральну шкоду складає 112,50 грн. А отже, моральну шкоду слід стягувати наступним чином: 112,50 грн. з МТСБУ та 29887,50 грн. з ОСОБА_1 (а.с.126-130).
13 червня 2025 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвоката Рощина В.С. надійшов відзив на уточнений зустрічний позов, у якому він зазначив, що покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Відповідач за зустрічним позовом наполягає, що оскільки фізичний біль малолітній особі було заподіяно внаслідок її власної протиправної поведінки, у нього відсутній обов`язок з відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у разі порушення прав особи. Відповідач за зустрічним позовом стверджує, що оскільки відсутній факт порушення будь-якого права малолітньої особи (що є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди) відповідно до ст. 23 ЦК України, вимога про її компенсацію є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Також в цьому випадку відсутні інші можливі підстави для виникнення підстав відшкодування моральної шкоди, оскільки жодних протиправних дій з боку відповідача щодо малолітньої дитини чи членів її сім`ї не вчинено, жодного майна, яке належить малолітній дитині, не було пошкоджено чи знищено, честі, гідності чи репутації дитини не було завдано шкоди. Таким чином, жодна з підстав, передбачених пунктами 2-4 частини 2 статті 23 ЦК України, у даній справі відсутня. Емоційні реакції дитини, на які посилається позивач, не є наслідком протиправної поведінки, а тим більше не досягають такого рівня інтенсивності чи тривалості, що потребувала би компенсації. Отже, вимоги про стягнення моральної шкоди слід визнати необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству України. Усі негативні наслідки зазначені в зустрічному позові, якщо такі й мали місце, є наслідком дій самої малолітньої особи, яка незаконно пересувалася велосипедом по проїжджій частині, що прямо заборонено п. 6.6 ПДР України (рух велосипедистів по дорозі дозволений лише з 14 років). Так званий «дисонанс», страхи чи роздуми дитини про матеріальні наслідки ситуації для батьків – це не юридичні підстави для присудження моральної шкоди. Це питання належного виховання та правороз`яснювальної роботи, яку повинні здійснювати батьки, а не предмет втручання суду. Окремо слід зауважити, що: закон не передбачає компенсації моральної шкоди за «усвідомлення своєї вини», особисті переживання чи конфлікт інтересів у свідомості малолітньої особи. Крім того, відповідно до наданого позивачем за зустрічним позовом висновку МРТ дослідження правого колінного суглоба ОСОБА_5 від 14.11.2024 року, встановлено «МРТкартина легкого травматичного пошкодження колінного суглобу з ознаками легкої авульсивної ентезопатії медіального ретінакулюма надколінка 1-2 ст., підшкірної гематоми з боку медіального надвиростка стегнової кістки» Цей лікарський висновок підтверджує легкий ступінь травми, що свідчить про відсутність навіть тривалої розладу здоров`я чи глибоких фізичних страждань. Така травма є типовою для незначних побутових або вуличних інцидентів, у тому числі з участю дітей. Вказана травма не спричинила потреби у госпіталізації, оперативному втручанні чи тривалому лікуванні, а отже, рівень фізичного болю та дискомфорту не може розцінюватись як такий, що обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди. Крім того, відсутні докази заподіяння травми саме 09.11.2024 року при обставинах зазначених у позові, оскільки малолітній велосипедист міг подряпати коліно в інший час та іншому місці. Так само позивачем за зустрічним позовом не надані будь-які висновки психолога або психіатра, які б підтверджували наявність у дитини стійкого психологічного розладу (депресії, фобії тощо), або діагностовані тривожні чи емоційні розлади, які перебувають у причинному зв`язку з даним інцидентом, чи зумовлювали потребу у психотерапевтичному втручанні або медикаментозному лікуванні (а.с.135-136).
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2025 року залучено до участі у справі №333/1730/25 в якості співвідповідача Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (а.с.164).
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2025 року підготовче провадження по цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.173).
Позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , його представник – адвокат Рощин В.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, проти зустрічного позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві.
Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. 
Представник відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 – адвокат Щасливий О.Р. у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити зустрічний позов, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Представник відповідача за зустрічним позовом – Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування», будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. У судовому засіданні, яке відбулося 03.02.2026 року, представник відповідача ОСОБА_10 заперечував проти зустрічного позову.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року у справі №333/10594/24 ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, та накладено штраф. В постанові зазначено, що ОСОБА_4 має на вихованні малолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 09 листопада 2024 року, приблизно о 15-00 годині, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в якості велосипедиста, рухаючись дворовою територією, не впорався з керуванням, внаслідок того, що на велосипеді відмовили гальма не скоїв зіткнення з автомобілем, чим порушив вимоги п.п. 6.1, 6.6.а ПДР України. В судовому засіданні ОСОБА_4 свою провину визнала. Постанова суду набрала законної сили.
Відповідно до договору №20/11/24 ОЦ від 28.11.2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (замовник) і фізичною особою – підприємцем ОСОБА_8 (виконавець), замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язки щодо організації оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу (а.с.39). 
На підставі п.3.2 зазначеного договору виконавець може доручити виконання робіт Баранкову В.О., який діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07.11.2017 року та Сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 55/24 від 29.01.2024 року (згідно з інформацією із реєстру суб`єктів оціночної діяльності), виданого Фондом державного майна України.
Згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1360/12-24 від 09.12.2024 року, складеним оцінювачем ОСОБА_6 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату ДТП 09.11.2024 року, становить 20909,35 гривень. Розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату ДТП 09.11.2024 року становить 19503,71 гривень (а.с.14-38).
За проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку ОСОБА_1 сплачено 4000,00 гривень, що підтверджується електронною банківською квитанцією від 20.11.2024 року (а.с.40).
Власником транспортного засобу Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (а.с.45), цивільно-правова відповідальність якого була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс №219545079, терміном дії з 22.02.2024 року по 21.02.2025 року включно, страховик – ТДВ «Експрес Страхування» (а.с.145).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.95).
Згідно з довідкою КНП «ЗОКДЛ» ЗОР 09.11.2025 року о 15-00 годині малолітній ОСОБА_5 зазнав тілесних ушкоджень: забій правого коліна, гематома правого коліна (а.с.97). 
На підставі протоколу МРТ правого колінного суглоба у ОСОБА_5 виявлено МРТ-картину легкого травматичного пошкодження колінного суглобу з ознаками легкої авульсивної ентезопатії медіального ретінакулюма надколінка 1-2 ст., підшкірної гематоми з боку медіального надвиростку стегнової кістки (а.с.98).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що з ОСОБА_1 мешкає як чоловік з жінкою однією сім`єю. 09.11.2024 року на автомобілі останнього вони рухалися по пров.Плавневому на автомобілі Volkswagen Golf. При цьому вона перебувала на передньому пасажирському сидінні. З правого боку назустріч їхали діти на велосипедах. Побачивши їх вони зупинилися. У свою чергу, усі діти, окрім одного, пригальмували. А один в`їхав в автомобіль ОСОБА_1 . Пошкодження були з правого боку автомобіля біля переднього крила. До цього автомобіль пошкоджень не мав.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що ОСОБА_11 є її донькою. Остання разом із ОСОБА_1 09.11.2024 року підвозили її додому на автомобілі Volkswagen Golf. Коли вони вже від`їжджали, то на перехресті в автомобіль в`їхала дитина на велосипеді. Удар прийшовся у праве переднє крило автомобіля. Коли відбулося зіткнення автомобіль не рухався. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.
Зобов`язання із заподіяння шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За інформацією Управління патрульної поліції в Запорізькій області 09.11.2024 року, близько 15-00 години, по пров.Плавневий, буд.1, у м.Запоріжжя, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі малолітнього велосипедиста ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (матір ОСОБА_4 ), який скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 . З матеріалів ДТП встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи в якості велосипедиста, рухаючись дворовою територією біля будинку №1 по пров.Плавневому, не впорався з керуванням та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.7).
Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року у справі №333/10594/24 встановлено, що в діях малолітнього велосипедиста ОСОБА_5 є невідповідність вимогам п.п. 6.1, 6.6.а ПДР.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Суд вважає, що факт винуватості відповідачки ОСОБА_4 як матері ОСОБА_5 , у вчиненні її малолітнім сином дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09.11.2024 року, є встановленим та не підлягає доказуванню. 
Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України).
Деліктне зобов`язання – первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.
Суд виходить з того, що спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Тобто, зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом – шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
За змістом частини другої статті 1166 ЦК України у справах про завдання шкоди діє презумпція вини відповідача, тобто позивач має надати суду лише докази наявності шкоди, а докази спростування своєї вини має надати відповідач.
Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦК України малолітня особа (фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років) не несе відповідальності за завдану нею шкоду. 
Частиною 1 ст. 1178 ЦК України визначено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, – якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, які на правових підставах здійснюють виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні. 
Згідно з пунктами 6.1, 6.6.а Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, рухатися по дорозі на велосипедах дозволяється особам, які досягли 14-річного віку. Велосипедисту забороняється: а) керувати велосипедом, зокрема, з несправним гальмом.
З урахуванням наявності у діях велосипедиста ОСОБА_5 вини у порушенні ПДР, внаслідок яких (причинно-наслідковий зв`язок) іншому учаснику дорожнього руху завдано майнову шкоду, велосипедист має нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування шкоди на загальних підставах, зокрема, застосовуючи положення статті 1166 ЦК України, однак, оскільки останній на час вчинення ДТП був малолітнім, за заподіяну ним шкоду власнику транспортного засобу повинні нести його батьки, у тому числі відповідачка за первісним позовом у справі.
Зокрема, саме за відсутності контролю з боку батьків, які мали забезпечити безпечне катання на велосипеді малолітньої дитини, діями малолітнього ОСОБА_5 заподіяно транспортному засобу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 шкоду.
Позивач за первісним позовом до батька дитини вимог не заявляв. Відповідачка за первісним позовом не заперечувала щодо пред`явлення позову лише до неї, клопотань про залучення батька дитини до участі у справі не заявляла.
Положеннями частини другої ст.1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). 
Згідно із положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для підтвердження вартості матеріального збитку позивачем за первісним позовом надано звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №1360/12-24 від 09.12.2024 року. 
Доводи представника відповідача за первісним позовом про те, що зазначений звіт не є належним доказом розміру завданих збитків, а належним доказом має бути висновок судової автотоварознавчої експертизи або відповідні документи станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, не заслуговують на увагу.
Судом встановлено, що звіт №1360/12-24 від 09.12.2024 року є належним доказом на підтвердження завданих позивачу за первісним позовом збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту). Так, вказаний звіт складений відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Оцінювач несе відповідальність встановлену законом за складання неправдивого звіту. 
Крім того, згідно із ч. 2 ст. 103 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Отже, учасник справи має можливість надати висновок експерта з цього питання, виготовлений на його замовлення, або ж заявити клопотання про призначення судової експертизи. Однак відповідачка за первісним позовом і її представник таким правом не скористалися. Відповідачка за первісним позовом і її представник не подали клопотання про призначення судової експертизи, не спростували розрахунок шкоди як різниці вартості авто до та після ДТП (ст.1192 ЦК України), а також не надали власного висновку або рецензії на звіт про оцінку вартості матеріального збитку позивача за первісним позовом.
Таким чином, позовні вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.
Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить.
Позивач за первісним позовом не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок пошкодження його автомобіля і вирішення питання щодо відшкодування шкоди у судовому та позасудовому порядку йому завдано моральної шкоди.
На підставі викладеного, суд вбачає за необхідне відмовити позивачу за первісним позовом у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. 
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Витрати на правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога позивачу за первісним позовом надавалася адвокатом Рощиним В.С. на підставі договору №3/ц-1166-ЗП від 06.02.2025 року про надання правничої допомоги (а.с.48). Відповідно до п.3.2 зазначеного договору при укладенні договору клієнт зобов`язується сплатити гонорар адвокату у розмірі 6000,00 гривень, який є платою за виконану роботу. На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги надано також квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.02.2025 року у сумі 6000,00 гривень (а.с.49).
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, враховуючи заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 6000,00 гривень відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру.
За такого, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в договорі про надання правничої допомоги, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивача за первісним позовом, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 6000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
За проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку позивачем за первісним позовом сплачено 4000,00 гривень, що підтверджується електронною банківською квитанцією від 20.11.2024 року. Зазначені витрати також підлягають стягненню з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом.
Так як задоволена основна вимога позивача за первісним позовом, який був звільнений від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідачки за первісним позовом повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.
Щодо зустрічного позову суд зазначає таке. 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.
Положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).
Отже, у зв`язку з тим, що є недоведеними протиправність поведінки ОСОБА_1 як власника автомобіля Volkswagen Golf, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , щодо його використання або зберігання, наявність причинного зв`язку між поведінкою відповідача за зустрічним позовом та завданою малолітньому ОСОБА_5 шкодою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.
Вимога про відшкодування моральної шкоди є фактично похідною вимогою у спірних правовідносинах, при цьому оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди через недоведеність такої, суд дійшов висновку про те, що позивачка за зустрічним позовом також не довела спричинення її дитині моральної шкоди, яка б перебувала у причинно-наслідковому зв`язку саме із подією, яка сталася 09.11.2024 року.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2040/20).
Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог та порушень відповідачами за зустрічним позовом прав позивачки за зустрічним позовом, які б підлягали судовому захисту, що зумовлює відмову у позові.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.
У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати до відшкодування позивачці за зустрічним позовом також не підлягають.
Керуючись ст.ст.23, 1166, 1167, 1178, 1187, 1188 ЦК України, ст.ст.10-13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої малолітнім, – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) 20909 (двадцять тисяч дев`ятсот дев`ять) гривень 35 копійок на відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу, 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок на відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням оцінки вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу і 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір на користь держави в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок за позовну вимогу майнового характеру.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 19 березня 2026 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя           С.С. Тучков