ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2026 р. справа № 300/3493/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кафарського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Вакун В. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Тиніва І.Д.,
представника відповідача – Бичая Н.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції, 

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Тинів І.Д., в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (далі – ГУНП в Івано-Франківській області, відповідач), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не надання відпустки, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано- Франківській області», яким до майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
поновити майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, з 06.05.2025 на службі в поліції на посаді яку, займала, із збереженням місця роботи;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, пов`язаного з звільненням з служби в поліції, починаючи з часу звільнення (06.05.2025) по день фактичного поновлення на посаді.
Обґрунтовуючи вимоги, представник позивача зазначає, що з серпня 2022 року майор поліції ОСОБА_1 перебувала на посаді слідчого відділення Надвірнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області. Так, 14.04.2025 ОСОБА_1 направлено рапорт до ГУНП в Івано-Франківській області про надання в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», обов`язкової відпустки терміном 90 днів, починаючи з 17.04.2025, проте листом ГУНП в Івано-Франківській області №61970-2025 від 17.04.2025 позивача повідомлено про відмову у задоволенні рапорту, тобто у наданні відпустки. Після цього листом від 25.04.2025 ГУНП в Івано-Франківській області №64921-2025 від 25.04.2025 ОСОБА_1 повідомлено про початок службового розслідування відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №673 від 18.04.2025 з вимого прибути до ГУНП в Івано-Франківській області 29.04.2025 о 17:00. Позивач, у свою чергу, 28.04.2025 повідомила ГУНП в Івано-Франківській області (відділ головної інспекції) про неможливість прибути для надання пояснення. 30.04.2025 завершено проведення службового розслідування та підписано висновок. Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 майора поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення і з служби в поліції. В подальшому, наказом ГУНП в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу», на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції.
Представник позивача наголосив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 внесено ряд змін, в тому числі, статтю 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», доповнено частиною четвертою, наступного тексту «У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Таким чином, на думку представника позивача, з 01.07.2022 законодавцем введено обов`язкову для всіх роботодавців, незалежно від місця роботи працівника, в тому числі залученого до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, умову за якою роботодавець в обов`язковому порядку зобов`язаний надати працівнику, який виїхав за межі території України, відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів.
Також у позові наголошено, що з травня 2023 року, ОСОБА_1 самостійно здійснює виховання та догляд своєї малолітньої дитини (2016 р.н.), про що достовірно відомо по місцю її служби. Однак, незважаючи, на вимоги законодавства, ГУНП в Івано- Франківській області листом №61970-2025 від 17.04.2025 (260590) протиправно, за доводами представника позивача, відмовлено ОСОБА_1 у наданні обов`язкової, згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відпустки терміном 90 днів, без збереження заробітної платні, під час дії воєнного стану. Така відмова, на думку представника, свідчить про невиконання керівництвом ГУНП в Івано-Франківській області норм законодавства України, а інформація, зазначена у листі про відмову у наданні відпустки, вказує на неправильне тлумачення норм закону та зловживання правом.
Окрім того, у позові наголошується, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю. Так, з моменту введення воєнного стану на території України діють обмеження щодо виїзду певної категорії осіб за межі України, а саме чоловіків віком від 18 до 60 років, а тому батько дитини, який з травня 2023 року проживає окремо від ОСОБА_1 , навіть якщо б і хотів, не мав би змоги взяти участь у вихованні та утриманні дитини, так як з 05.04.2025 позивач з дитиною виїхали за межі України, а його виїзд за межі України обмежений.
Щодо проведеного стосовно ОСОБА_1 службового розслідування, то представником зазначено, що члени комісії його провели однобічно та поверхнево, упереджено оцінюючи обставини, які стали підставою для проведення службового розслідування, порушуючи вимоги ч. 2, 6 ст. 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII щодо повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків; обмежилися формальним цитування норм та положень законів, які зазначені у висновку службового розслідування та наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не вникаючи в їх суть. Відтак, сторона позивача вважає, що висновок службового розслідування не відповідає дійним обставинам справи, є не об`єктивним та не повним, а вина майора поліції ОСОБА_1 щодо вчинення нею дисциплінарного проступку не доведена матеріалами службового розслідування. Як наслідок, наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора поліції ОСОБА_1 із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції є необґрунтованим, винесеним з грубим порушення норм матеріального права. Відповідно, похідний наказ ГУНП в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» щодо звільнення майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції є безпідставним та протиправним.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції (т. 1 а.с. 36-39).
10.06.2025 від ГУНП в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить у їх задоволенні відмовити. Так, зазначено, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Одночасно, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Таким чином, за доводами представника відповідача, між позивачем і відповідачем відсутній трудовий договір, оскільки позивач проходила службу в поліції, прийнята на службу в поліцію згідно з наказом про призначення поліцейського, а питання проходження служби врегульовано спеціальним законодавством, у тому числі під час воєнного стану.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними і скасування наказу ГУНП №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано- Франківській області» та наказу ГУНП №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , представник відповідача зауважив, що поведінка працівника органів внутрішніх справ завжди і за будь-яких обставин має бути бездоганною, відповідати високим стандартам професіоналізму і морально-етичним принципам стража правопорядку. Ніщо не повинно паплюжити ділову репутацію та авторитет працівника. Таким чином, дотримання передбачених норм Закону України «Про Національну поліцію» майором поліції ОСОБА_1 сприяло б професійності у виконанні службових обов`язків, ефективному виконанні завдань та повноважень поліції під час правового режиму воєнного стану, а також гідній відсічі ворогу. Однак, майор поліції ОСОБА_1 порушуючи норми законодавства, сприяла тільки дискредитації високого звання поліцейського.
Зазначено, що поліцейські, хоч і не мають статусу військовослужбовців, однак служба в поліції є мілітаризованою (наявність спеціального звання, прийняття присяги, наявність дисциплінарного статуту, специфічні умови проходження служби, право на пенсію після 25 років служби, а також наявність гарантій та компенсацій за специфічність служби), яка фінансується за рахунок Державного бюджету України, що в сукупності покладає на поліцейського певні очікування суспільства щодо належного виконання своїх повноважень в тому числі в умовах воєнного стану. Разом з тим, позивач, погодившись проходити службу в поліції, добровільно погодилась на усі ризики, пов`язанні з проходженням такої служби, як і взяла на себе зобов`язання мужньо і вправно служити народу України, але фактично цього не виконувала. 
Відповідач наголосив, що Інструкцією про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 №1560 (пп. 3 п. 5 розділу IV Інструкції) зазначено установлення для поліцейських (крім добових нарядів) несення служби понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дня, але не більше 12-годинного робочого дня та шестиденного робочого тижня.
Отже, на думку представника відповідача, майор поліції ОСОБА_1 знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України 24.02.2022 було введено в державі воєнний стан та усвідомлюючи той факт, що в цей час на працівників поліції покладено обов`язок у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану, починаючи з 17.04.2025 на робоче місце (адміністративне приміщення Надвірнянське РВП ГУНП в Івано-Франківській області) не виходила та з 05.04.2025 перебуває за межами України.
За твердженнями відповідача, невихід на службу без поважних причин у період дії правового режиму воєнного стану є не лише проявом недисциплінованості, а й створює загрозу для ефективного функціонування органів правопорядку, дестабілізує роботу підрозділу та порушує громадську довіру до поліції. Така поведінка несумісна з високим званням працівника поліції та прямо суперечить вимогам законодавства щодо морально-етичних стандартів, покладених на поліцейських. У зв`язку з цим, представник відповідача вважає, що оскаржувані накази ГУНП в Івано-Франківській області про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції є обґрунтованими, такими, що прийняті у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом та підстави для їх скасування відсутні.
Щодо доводів позову в частині наявності у ОСОБА_1 малолітньої дитини, то відповідач наголосив, що вказане не звільняє працівника поліції від обов`язку неухильно дотримуватись дисципліни, вимог Присяги, а також положень Закону України «Про Національну поліцію». Питання забезпечення догляду за дитиною могло бути вирішене у правовий спосіб. 
Крім того, на думку відповідача, посилання позивача на факт терористичного акту 11.03.2025 поблизу місця її проживання не підтверджує системної чи тривалої загрози, яка б могла об`єктивно перешкоджати виходу на службу. Подія була разовою, мала локальний характер та була нейтралізована спецслужбами України. Також, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та території України №376 від 28.02.2025, місто Івано-Франківськ та Івано-Франківська область не віднесені до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими (що і було досліджено в ході службового розслідування). Тобто, офіційно жодної підвищеної загрози життю та здоров`ю цивільного населення, яка б могла бути підставою для залишення позивачем служби, не існувало. Між тим, зростання кількості атак російської федерації на території України загалом, яке наводиться позивачем, не є індивідуалізованим доказом загрози саме в місці її проживання. Загальна ситуація в країні у воєнний час є ускладненою, однак працівники поліції зобов`язані забезпечувати публічну безпеку і правопорядок, а не уникати виконання обов`язків під надуманими приводами. Таким чином, за доводами представника відповідача, жодних законних підстав для самовільного залишення служби або невиходу на неї у ОСОБА_1 не було, а посилання на догляд за дитиною та загрозу безпеці є суб`єктивним тлумаченням ситуації, яке не підтверджене жодним нормативно-правовим актом або рішенням компетентного органу, та не може виправдовувати грубе порушення службової дисципліни. З огляду на наведене, ГУНП в Івано-Франківській області вважає, що повністю мотивовано правомірність накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 та вважає накладене дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 пропорційним вчиненню дисциплінарного проступку, зважаючи на ступінь та характер вини, тяжкості дисциплінарного проступку, сутності та принципу формування дисципліни поліцейських під час проходження служби в поліції та безпосереднього виконання службових обов`язків (т. 1 а.с. 43-59).
24.06.2025 від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову та клопотання про відстрочення сплати судового збору (т. 1 а.с. 149-150).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надати позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліку шляхом надання до суду або оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 3 500,00 грн, або належних доказів існування підстав, визначених законом для звільнення від сплати судового збору (а.с. т. 1 а.с. 155-159).
23.07.2025 представник позивача на виконання вимог ухвали подав суду квитанцію про сплату судового збору (т. 1 а.с. 162-163).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 продовжено розгляд справи №300/3493/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів, поновлення на службі в поліції, а також стягнення моральної шкоди. Заяву представника ОСОБА_1 від 23.06.2025 про зміну предмета позову в справі №300/3493/25 – задоволено та вирішено розглядати адміністративну справу в межах позовних вимог:
«визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не надання відпустки, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано- Франківській області», яким до майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
поновити майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, з 06.05.2025 на службі в поліції на посаді яку, займала, із збереженням місця роботи;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, пов`язаного з звільненням з служби в поліції, починаючи з часу звільнення (06.05.2025) по день фактичного поновлення на посаді;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 350 000,00 грн» (т. 1 а.с. 165-167).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 постановлено розгляд адміністративної справи №300/3493/25 здійснювати за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 179-182).
12.11.2025 представник позивача подав суду письмові пояснення на відзив, у яких наполягав на задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 207-215).
17.12.2025 представник відповідача подав суду додаткові пояснення у справі (т. 2 а.с. 88-90).
18.12.2025 представник позивача подав суду заперечення на додаткові письмові пояснення (т. 2 а.с. 94-97)
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 залишено без задоволення заяву про вступ до розгляду адміністративної справи №300/3493/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 134-137).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про залучення ОСОБА_2 , як третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог до розгляду адміністративної справи №300/3493/25.
У судовому засіданні позивач, яка брала участь у режимі відеоконференцзв`язку, та її представник підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов та просив у його задоволенні відмовити.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, з серпня 2022 року майор поліції ОСОБА_1 перебувала на посаді слідчого слідчого відділення Надвірнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області.
27.03.2025 ОСОБА_1 подала рапорт про надання частини чергової відпустки за 2025 рік терміном 14 діб починаючи з 03.04.2025 у зв`язку з необхідністю виїзду за межі України під час воєнного стану для забезпечення життя і здоров`я свої малолітньої дитини (т. 1 а.с. 19). 
Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №146 о/с від 01.04.2025 «По особовому складу» відповідно до ст. 93 Закону У країни «Про Національну поліцію» надано майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського районного відділу поліції, частину основної відпустки за 2025 рік, на 14 діб, з 03 квітня до 16 квітня 2025 року, з виїздом до Республіки Болгарія, (т. 1 а.с. 20).
14.04.2025 ОСОБА_1 направила рапорт до ГУНП в Івано-Франківській області про надання в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», обов`язкової відпустки терміном 90 днів, починаючи з 17.04.2025 (т. 1 а.с. 21). У листі позивач просила повідомити про прийняте рішення її адвоката – Тиніва І.Б. 
Листом ГУНП в Івано-Франківській області №61970-2025 від 17.04.2025 ОСОБА_1 повідомлено представника позивача про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , тобто у наданні відпустки у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також рекомендовано в найкоротший термін прибути до місця несення служби, оскільки правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Проходження служби в органах Національної поліції України здійснюється не на підставі трудового договору, а відповідно до спеціального законодавства (т. 1 а.с. 22).
17.04.2025 начальник Надвірнянського РВП ГУНП підполковник поліції Євген Веретенський подав до ГУНП в Івано-Франківській області рапорт про те, що з 17.04.2025 не приступила до виконання службових обов`язків після щорічної основної відпустки слідча слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області майор поліції ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 62).
Відповідно до листа Івано-Франківського управління ДВБ НП України від 21.04.2025 №28783-2025 працівниками Івано-Франківського управління ДВБ НП України в межах своєї компетенції отримано інформацію про те, що слідча СВ Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, майор поліції ОСОБА_1 після чергової щорічної відпустки, з 17.04.2025 не приступила до виконання службових обов`язків (т. 1 а.с. 66).
У зв`язку із цим, Наказом ГУНП в Івано-Франківській області №673 від 18.04.2025 «Про призначення та проведення службового розслідування» за вказаним фактом, що містить порушення службової дисципліни, призначено службове розслідування у формі письмового провадження (т. 1 а.с. 64). 
Результати службового розслідування відображені у Висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни працівником Надвірнянського РВП ГУНП майором поліції ОСОБА_1 , який затверджений начальником ГУНП в Івано-Франківській області 30.04.2025 (далі – Висновок) (т. 1 а.с. 131-138).
Так, згідно Висновку, в ході проведення службового розслідування встановлено, що наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 01.04.2025 №146 о/с майору поліції Лісовій А.Ю. надано частину щорічної основної відпустки за 2025 рік терміном на 14 діб з 03 квітня до 16 квітня 2025 року, з виїздом до Республіки Болгарія.
02.04.2025 старшим інспектором з режиму секретності Надвірнянського РВП ГУНП майором поліції ОСОБА_3 , слідчій слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП майору поліції ОСОБА_1 проведено інструктаж перед виїздом за кордон, а саме в Республіку Болгарія, у зв`язку з наданням останній чергової оплачуваної відпустки терміном на 14 діб, починаючи з 03.04.2025 по 16.04.2025, про що було зроблено запис в журнал обліку виїзду за кордон працівників, яким надано допуск до держаної таємниці в Надвірнянському РВП ГУНП в Івано-Франківській області (лист з Надвірнянського РВП ГУНП СЕД №46455-2025 від 26.04.2025).
У подальшому, в Надвірнянському РВП ГУНП складено акти про відсутність на службі без поважних причин майора поліції ОСОБА_1 17.04.2025 (акт від 17.04.2025 №1), 18.04.2025 (акт від 17.04.2025 №2), 19.04.2025 (акт від 19.04.2025 №3), 21.04.2025 (акт від 21.04.2025 №4), 22.04.2025 (акт від 22.04.2025 №5), 23.04.2025 (акт від 23.04.2025 №6), 24.04.2025 (акт від 24.04.2025 №7), 25.04.2025 (акт від 25.04.2025 №8), 26.04.2025 (акт від 26.04.2025 №9), 28.04.2025 (акт від 28.04.2025 №10), 29.04.2025 (акт від 29.04.2025 №11), 30.04.2025 (акт від 30.04.2025 №12) (т. 1 а.с. 101-108, 114-117).
Опитані начальник Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області підполковник поліції ОСОБА_4 , начальник слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітан поліції Лупіка Богдан Анатолійович, начальник сектору кадрового забезпечення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старший лейтенант поліції Поліник Іванна Юріївна пояснили, що 17.04.2025 слідчий СВ Надвірнянського РВП ГУНП майор поліції ОСОБА_1 не приступила до виконання службових обов`язків після завершення щорічної основної відпустки та починаючи з 17.04.2025, на службу не виходила, про що у приміщенні Надвірнянського РВП ГУНП складено акти про відсутність на службі.
На підставі викладеного, під час службового розслідування встановлено, що майором поліції ОСОБА_1 вчинено дисциплінарний проступок під час правового режиму воєнного стану, що виразилось у порушенні вимог п. 1, 2, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-V1II, п. 1, 2, 6, 8, 13 ч. 3 ст. 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 24.02.2022 №67 «Про переведення особового складу ГУНП в Івано-Франківській області на посилений варіант службової діяльності та ситуаційного центру в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» та пп. 3 п. 5 розділу IV Інструкції про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 №1560, а тому Комісія вважає, що до слідчого слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області майора поліції ОСОБА_1 слід застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Відповідно до наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 05.05.2025 №774 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області» (в редакції Наказу ГУНП №796 від 06.05.2025, яким внесено зміни до п. 2.1 Наказу ГУІІП №774 від 05.05.2025) майора поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (т. 1 а.с. 139).
На підставі вищезазначеного наказу винесено наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області (т. 1 а.с. 144).
Не погодившись із власним звільненням та з метою захисту порушених прав, ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII (далі – Дисциплінарний Статут).
Окрім того, суд зауважує, що Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан, який триває і на час розгляду даної адміністративної справи.
Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі – Закон №580-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №580-VIII, Національна поліція України (поліція) – це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до статті 2 Закону №580-VIII, завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Статтею 3 Закону №580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
За приписами частин 1, 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У відповідності до частини 1 статті 59 Закону №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до частини першої статті 64 Закону №580-VIII, особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Стаття 18 Закону №580-VІІІ встановлює основні обов`язки поліцейського. Так, відповідно до частин 1 зазначеної норми поліцейський зобов`язаний:
1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;
3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;
4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;
5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;
6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
Окрім того, згідно зі ст. 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна – дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Частиною 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту передбачено, шо Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Окрім цього, наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.11.2016 №1179 затверджені Правила етичної поведінки поліцейських (далі – Правила №1179).
Відповідно до п. 1 розділу ІІ Правил №1179, під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема:
- неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
- професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами;
- інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно з п.п. 1, 4, 9, 11 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна, зокрема, базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 19 Закону №580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Згідно з приписами статті 12 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
У відповідності до статті 13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків (частина перша).
Згідно із частинами 1-4 статті 14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування – це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Статтею 27 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час проведення службового розслідування уповноважена особа зобов`язана запропонувати поліцейському або іншій особі, обізнаній з обставинами вчинення дисциплінарного проступку, надати пояснення. У разі відсутності поліцейського на службі уповноважена особа зобов`язана викликати його для надання пояснень. Виклик здійснюється шляхом його безпосереднього вручення поліцейському або надсилання поштовим зв`язком чи з використанням електронної комунікації. За наявної можливості надсилання виклику поштовим зв`язком здійснюється рекомендованим листом на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі. Надсилання виклику з використанням електронної комунікації здійснюється виключно на адресу електронної пошти поліцейського чи за іншими контактними даними, які зазначені в його особовій справі або які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника. Виклик надсилається з таким розрахунком, щоб поліцейський, який викликається, мав не менше однієї доби для прибуття за вказаною у виклику адресою. Виклик, який надіслано поштовим зв`язком, вважається таким, що отриманий поліцейським, на четвертий календарний день з дня його відправлення. Виклик, надісланий з використанням електронної комунікації, вважається таким, що отриманий поліцейським, на другий день з дня його відправлення. Якщо поліцейський, викликаний уповноваженою особою у визначеному цією статтею порядку, не з`явився та не повідомив про наявність поважних причин свого неприбуття, він вважається таким, що відмовився від надання пояснень, про що уповноваженою особою складається акт. Від поліцейського, стосовно якого є підтвердні дані про самовільне залишення ним місця несення служби, виїзд до інших регіонів країни чи за кордон, пояснення не відбираються, поліцейський вважається таким, що відмовився від надання пояснень.
Частиною 10 статті 14 Дисциплінарного статуту врегульовано, що Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до частини 1 розділу 2 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС №893 від 07.11.2018, службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Судом встановлено, що у даному випадку 17.04.2025 начальник Надвірнянського РВП ГУНП підполковник поліції Євген Веретенський подав до ГУНП в Івано-Франківській області рапорт про те, що з 17.04.2025 не приступила до виконання службових обов`язків після щорічної основної відпустки слідча слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області майор поліції ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 62).
У зв`язку із цим, Наказом ГУНП в Івано-Франківській області №673 від 18.04.2025 «Про призначення та проведення службового розслідування» за вказаним фактом, що містить порушення службової дисципліни, призначено службове розслідування у формі письмового провадження (т. 1 а.с. 64). 
При цьому, суд з`ясував в процесі розгляду справи, що позивача повідомлено про розпочате службове розслідування рекомендованими листами 25.04.2025 за двома відомими адресами у м. Яремче та м. Івано-Франківськ, а також шляхом надіслання повідомлення у каналах зв`язку у месенджерах WhatsApp і Viber на особистий номер ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 80-81). 
Так, у листі №64921-2025 від 25.04.2025. який направлявся позивачу, відповідач просив ОСОБА_1 з`явитись 29.04.2025 для дачі письмового чи усного пояснення і надати відповідні документи та матеріали, що стосуються справи (т. 1 а.с. 79).
Також факт повідомлення позивача про розпочате службове розслідування підтверджується направленим 28.04.2025 адвокатом Тинівом І.Д. листом на адресу відповідача, в якому останній повідомив, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, прибути 29.04.2025 не має змоги. Також у листі адвокат Тинів І.Д. просив його, як представника ОСОБА_1 , повідомити його про завершення службового розслідування та про його результати для подальшого ознайомлення з його матеріалами (т. 1 а.с. 93).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач була обізнана про відмову у надані їй відпустки на підставі рапорту від 14.04.2025 (т. 1 а.с. 74-76).
Отже, судом встановлено, що дисциплінарною комісією не було порушено прав позивача, яку повідомлено про розпочате службове розслідування, при цьому, остання не скористалась своїм правом на захист в процесі його проведення.
Відповідно до частин 1-3 ст. 19 Дисциплінарного статуту, у висновку за результатами службового розслідування зазначаються:
1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування;
2) підстава для призначення службового розслідування;
3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку;
4) пояснення поліцейського щодо обставин справи;
5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;
6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;
7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;
8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;
9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення;
10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону;
11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
Висновок підписується всіма членами дисциплінарної комісії, що проводила розслідування. Члени дисциплінарної комісії мають право на окрему думку, що викладається письмово і додається до висновку.
Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Частинами 1, 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту зазначено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень, зокрема як звільнення із служби в поліції (п.7).
За ч. 1 ст. 26 Дисциплінарного статуту у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Службове розслідування призначається та проводиться у формі письмового провадження.
Частинами 7, 8 статті 19 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.
Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
За припасами статті 21 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу. У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування. Перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.
Дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується (стаття 22 Дисциплінарного статуту).
Суд звертає увагу, що законодавець чітко визначив, що підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у статті 13 Дисциплінарного статуту, є вчинення таким поліцейським дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії чи бездіяльності поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Службова дисципліна в органах поліції досягається дотриманням поліцейськими Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників, а також неупередженим, гідним та сумлінним виконанням поліцейськими своїх обов`язків та утриманням від вчинення дій, що підривають авторитет поліції.
В ході судового розгляду справи встановлено, що оскаржувані накази прийняті за наслідками проведеного щодо позивача службового розслідування, оформленого Висновком, який затверджено начальника ГУНП в Івано-Франківській області 30.04.2025. 
Вказаним висновком встановлено, що майором поліції ОСОБА_1 вчинено дисциплінарний проступок під час правового режиму воєнного стану, що виразилось у порушенні вимог п. 1, 2, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-V1II, п. 1, 2, 6, 8, 13 ч. 3 ст. 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 24.02.2022 №67 «Про переведення особового складу ГУНП в Івано-Франківській області на посилений варіант службової діяльності та ситуаційного центру в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» та пп. 3 п. 5 розділу IV Інструкції про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 №1560, а саме остання не приступила до виконання службових обов`язків за місцем несення служби після щорічної основної відпустки.
Згідно з ч. 1 ст. 66 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється зокрема у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
З огляду на вказане, відповідачем за наслідками проведення службового розслідування винесено спірні накази №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано-Франківській області» та №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 .
Щодо посилань позивача та її представника на порушення відповідачем норм трудового законодавства у частині ненадання обов`язкової, на їх думку відпустки, тобто відмови у задоволенні рапорту від 14.04.2025, то суд зазначає таке.
У ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно до ч. 1 ст.25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку, зокрема матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина з інвалідністю підгрупи А» або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Перелік тяжких захворювань, розладів, травм, станів тощо, що дає право працівнику на отримання відпустки без збереження заробітної плати на дитину, якій не встановлена інвалідність, затверджується Кабінетом Міністрів України.
У ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-IX (далі – Закон №2136-IX) зазначено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі – працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Зміст наведеної норми дає підстави стверджувати, що Законом №2136-IX окремо не врегульовує відносини щодо вступу, проходження та припинення служби в поліції.
У пояснювальній записці до проєкту Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» зазначено, що перебування держави в стані війни та діяльність працівників в умовах загрози ведення бойових дій вимагають суттєвого перегляду системи організації трудових відносин в умовах воєнного стану. Метою законопроекту є врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу, враховуючи необхідність забезпечення збалансованості між скороченням видатків роботодавців на оплату відпусток, надурочних годин, годин роботи у святкові та вихідні дні тощо, та забезпеченням мінімально необхідних прав та гарантій працівників.
Іншими словами, Закон №2136-IX покликаний урегулювати в умовах воєнного стану трудові відносини, які виникають між роботодавцем та працівником в усіх підприємствах, установах, організаціях в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що Закон №2136-IX не є законом, який урегульовує відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції.
При цьому, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом».
Суд зауважує, що в матеріалах справи наявна довідка №61, яка також була предметом дослідження і під час проведення службового розслідування, про потребу дитини у домашньому догляді, яка видана 16.08.2021, була дійсна до 25.08.2022, інших документів про потребу дитини у домашньому догляді позивачем не надано ані до відповідача, ані до суду.
Окрім того, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду поліцейського, будучи обізнаною про свої обов`язки, повинна була усвідомлювати наслідки своїх дій щодо виїзду за кордон.
Так, з цього приводу суд зазначає, що між позивачем і відповідачем відсутній трудовий договір, враховуючи той факт, що позивач проходила службу в поліції, прийнята на службу в поліцію згідно з наказом про призначення поліцейського, а питання проходження служби врегульовано спеціальним законодавством, у тому числі під час воєнного стану.
Крім того, суд погоджується із відповідачем, що факт подання поліцейським рапорту про надання відпустки не є підставою, яка обумовлює у особи настання такої відпустки, оскільки належною підставою є видання організаційно-розпорядчого акту у виді наказу. Отже, позивач не маючи відомостей про видання наказу про надання їй відпустки, повинна була приступити для несення служби після надання їй щорічної відпустки, з 17.04.2025.
Водночас, суд вказує, що поліцейські, хоч і не мають статусу військовослужбовців, однак служба в поліції є мілітаризованою (наявність спеціального звання, прийняття присяги, наявність дисциплінарного статуту, специфічні умови проходження служби, право на пенсію після 25 років служби, а також наявність гарантій та компенсацій за специфічність служби), яка фінансується за рахунок Державного бюджету України, що в сукупності покладає на поліцейського певні очікування суспільства щодо належного виконання своїх повноважень в тому числі в умовах воєнного стану.
У даному випадку, ОСОБА_1 , погодившись проходити службу в поліції добровільно погодилась на усі ризики, пов`язанні з проходженням такої служби, як і взяла на себе зобов`язання мужньо і вправно служити народу України, але фактично взяти на себе обов`язки мужньо не виконувала.
Крім цього, як уже зазначено вище, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України був введений воєнний стан.
З початку війни усі військові формування України та правоохоронні органи України, у тому числі і органи та підрозділи Національної поліції України, в силу ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 12, 21, 22 Закону України «Про Національну поліцію» повинні були за наявності або відсутності окремих наказів безпосередніх чи прямих керівників докладати власних зусиль для забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, для забезпечення виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України, що виключало легітимність обрання пасивної форми поведінки за виключенням випадку виконання особистого спеціального службового завдання, випадку виконання чіткого та однозначного наказу військово-політичного керівництва України у цілях збереження людських ресурсів задля продовження боротьби проти військової агресії, випадку знаходження у стані безпорадності у медичному закладі.
Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Таким чином, суд зазначає, що приймаючи присягу, позивач зобов`язалася вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.
Воєнний стан покладає на поліцейського виконання як своїх функціональних обов`язків, так і додаткових повноважень і завдань, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України. В той час, дисциплінарний проступок у вигляді порушення службової дисципліни позивачем вчинено в період дії на території України воєнного стану.
Крім того, суд бере до уваги, що Наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 24.02.2022 №67 «Про переведення особового складу ГУНП в Івано-Франківській області на посилений варіант службової діяльності та ситуаційного центру в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», особовий склад ГУНП в Івано-Франківській області на час дії правового режиму надзвичайного стану переведений на посилений варіант службової діяльності згідно з Інструкцією про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 №1560 (далі – Інструкція №1560).
Так, пп. 3 п. 5 розділу IV Інструкції №1560 передбачено установлення для поліцейських (крім добових нарядів) несення служби понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дня, але не більше 12-годинного робочого дня та шестиденного робочого тижня.
Приписами статей 23, 24 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості (п. 24 ч. 1 ст. 23 Закону); у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості (ч. 2 ст. 24 Закону).
При цьому, як уже зазначено вище, п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися усіх законів України, в тому числі, що стосуються забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі їх введення на всій території України. 
Окрім цього, суд бере до уваги також і те, що позивач займала до звільнення посаду слідчого. Так, відповідно до вимог ст. 3 Кримінального процесуального кодексу У країни, слідчий – службова особа органу, зокрема Національної поліції, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
Так, згідно функціональних обов`язків, на майора поліції ОСОБА_1 покладено, серед іншого, обов`язок:
здійснювати розгляд заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, дотримуватися обліково-реєстраційної дисципліни, своєчасно та повно вносити відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР;
дотримуватися вимог Конституції України, КПК та законів України під час досудового розслідування;
забезпечувати повне, усебічне та неупереджене розслідування кримінальних правопорушення у межах установлених КПК строків;
не вчиняти будь-яких дій, що ганьблять звання слідчого і можуть викликати сумнів у його об`єктивності та неупередженості;
вести облік кримінальних проваджень про кримінальні правопорушення, відомості про які внесені до ЄРДР, які знаходяться в його провадженні, забезпечувати збереження кримінальних проваджень (т. 1 а.с. 111).
Суд погоджується із відповідачем, що покладені обов`язки з досудового розслідування кримінальних правопорушень є надзвичайно актуальними в період дії правового режиму воєнного стану, зумовленого збройною агресією російської федерації проти України. У таких умовах зростає кількість воєнних злочинів, злочинів проти основ національної безпеки, громадського порядку та особливо тяжких правопорушень, що вимагає оперативного, об`єктивного та неупередженого реагування з боку правоохоронних органів. Ефективне досудове розслідування забезпечує не лише встановлення винних осіб, а й виконання ключового завдання держави – захисту прав і свобод громадян, підтримання законності та правопорядку в умовах надзвичайної ситуації. 
У цьому контексті невихід слідчого на роботу без поважної причини може розцінюватись, як грубе порушення законодавства та службової дисципліни, що ставить під загрозу своєчасність і повноту кримінального провадження, а також підриває довіру до органів правопорядку в цілому.
Таким чином, дотримання передбачених норм Закону України «Про Національну поліцію» майором поліції ОСОБА_1 сприяло б професійному виконанню службових обов`язків, ефективному виконанню завдань та повноважень поліції під час правового режиму воєнного стану, а також гідній відсічі ворогу.
Отже, під час складання Присяги на вірність Українському народові майор поліції ОСОБА_1 присягнула вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та Законів України, втілювати їх у життя та поважати і охороняти честь держави, а також з гідністю нести високе звання поліцейського. Проте, позивач, знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України 24.02.2022 було введено в державі воєнний стан та усвідомлюючи той факт, що в цей час на працівників поліції покладено обов`язок у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану, починаючи з 17.04.2025 не приступила до несення служби. Вказане, на переконання суду підтверджує вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування спірних наказів.
В той же час, щодо доводів сторони позивача про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, то суд зазначає таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 16). При цьому, згідно вказаного свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_5 .
Суд зауважує, що визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 та пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України «Про відпустки».
В пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України «Про відпустки» зазначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Тобто, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).
Законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.
Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.
Судом в процесі розгляду справи встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому, батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_5 .
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру декларацій (https://public.nazk.gov.ua) судом встановлено, що позивач декларувала, що ОСОБА_5 є її чоловіком.
Натомість, відомостей про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 чи про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо ОСОБА_2 матеріали справи не містять, що, у свою чергу, свідчить про те, що позивач не є одинокою матір`ю.
Суд з цього приводу відхиляє доводи сторони позивача про те, що батько дитини, з травня 2023 року проживає окремо від ОСОБА_1 , оскільки жодних доказів цього не надано. 
Більше того, згідно відомостей Єдиного державного реєстру декларацій (https://public.nazk.gov.ua) судом встановлено, що у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебуває, серед іншого, квартира в Болгарії та датою набуття власності значиться « 02.06.2022». 
Таким чином, суд зазначає, що жодних доказів, що дитина позбавлена належного піклування чи перебуває у небезпеці, суду не надано.
Стосовно доводів про суперечність змісту актів, складених о 09:00 про відсутність на службі без поважних причин майора поліції ОСОБА_1 протягом 17.04.2025-30.04.2025 з 09:00 по 17:45 (т. 1 а.с. 101-108, 114-117), то суд погоджується з певною дефектністю викладу їх змісту.
Воднораз, суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, дослідження інших доказів у справі у їх сукупності дали можливість встановити суду, що фактично позивач дійсно була відсутня у згадані дні за місцем несення служби. Зокрема, вказане підтверджується відомостями системи «Аркан» щодо перетину кордону України ОСОБА_1 в період з 01.01.2025 по 25.04.2025 (т. 1 а.с. 91), а також відомостями паспорта громадянина України ( ОСОБА_1 ) для виїзду за кордон, у якому остання відмітка, яка міститься про її перетин кордону стосується виїзду за межі України 05.04.2025 (т. 1 зв. ст. а.с. 14).
Щодо посилання представників сторін на судові рішення судів апеляційних інстанцій по справах №600/7499/23-а, №420/29022/23 та №280/1161/23, то суд такі відхиляє, оскільки у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не апеляційного суду. Більше того, такі є нерелевантними до виниклих правовідносин.
Окрім цього, суд бере до уваги і те, що відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та території України №376 від 28.02.2025, місто Івано-Франківськ та Івано-Франківська область не віднесені до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими (що було також досліджено в ході службового розслідування). 
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов переконання про відсутність підстав для нез`явлення 17.04.2025 за місцем несення служби позивачем після надання їй щорічної відпустки, а тому застосоване відповідачем дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 є пропорційним вчиненню дисциплінарного проступку, зважаючи на ступінь та характер вини, тяжкості дисциплінарного проступку, сутності та принципу формування дисципліни поліцейських під час проходження служби в поліції та безпосереднього виконання службових обов`язків.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при винесенні оскаржених наказів, а саме наказу №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано-Франківській області» та №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 відповідач діяв в межах та у спосіб, що передбачені діючим законодавством, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
При цьому, зважаючи на те, що позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача зі служби, то підстави для їх задоволення також відсутні.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 350 000 грн, то суд зазначає, що такі обґрунтовуються незаконним, на думку позивача, звільненням. Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про правомірність такого звільнення, то у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід також відмовити через їх похідний характер. 
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10). 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, здійснивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів наявних в матеріалах справи, суд вважає, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, та, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (Код ЄДРПОУ 40108798, вул. Ак. Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Учасникам справи рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В. 

Рішення складене в повному обсязі 20 лютого 2026 р.