ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 953/11916/23

провадження № 61-15531 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Харківська міська рада,
третя особа- ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П.,Яцини В. Б., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст вимог заяви

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доводився йому зятем, оскільки був чоловіком його рідної сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказував, що допомагав ОСОБА_3 з її похованням, а потім, зважаючи на стан здоров`я останнього, що погіршився через смерть дружини, залишився з ним проживати, так як останній потребував сторонньої допомоги. Вониразом проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , за кошти від продажу його власної квартири у м. Харкові. 
На початку повномасштабного вторгнення у вказану квартиру влучив снаряд, вона стала непридатною для проживання, ОСОБА_3 отримав осколкові поранення та деякий час перебував в лікарні, після чого він забрав ОСОБА_3 з лікарні і до самої смерті останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони проживали разом у квартирі його брата за адресою: АДРЕСА_2 . 
Вказував, що разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 вони складали сім`ю, були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, розподіляли оплату комунальних послуг, між ними були наявні взаємні права та обов`язки. В останні роки життя ОСОБА_3 він фактично здійснював за ним догляд, якого той потребував в силу свого похилого віку.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 25 жовтня 2022 року була заведена спадкова справа № 50/2022. Від нотаріуса він дізнався, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт від 05 грудня 2017 року, яким вищезазначену квартиру заповів онуці - ОСОБА_2 . 
Зазначав, що спадкоємиця за заповітом - ОСОБА_2 у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як і не зверталась до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини; є громадянкою російської федерації, яка постійно проживає на її території, а тому в силу діючих для громадян російської федерації обмежень нотаріус не може вчинити нотаріальну дію на її користь. 
Отже ОСОБА_2 вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , інші спадкоємці за заповітом або за законом відсутні. Водночас він має намір прийняти спадщину, тому встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років до часу відкриття спадщини необхідно для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2025 року у складі судді Губської Я. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, з 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 надано належні докази проживання не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, що підтверджується матеріалами справи, а також показами свідків.Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, враховуючи доведеність позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2025 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, з 2016 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому відсутні підстави для задоволення позову. 
Допитані свідки ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (рідний брат позивача) дали показання, що позивач проживав разом з ОСОБА_3 з 2016 року. Проте свідки не були в повній мірі обізнані про матеріальний стан ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , не повідомили про обставини, які потребують доказування щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем саме як членів однієї сім`ї, а не друзів чи орендаря (наймача) з орендодавцем житла, а також ведення ними спільного господарства протягом останніх п`яти років, придбання побутових речей, проведення ремонту в квартирі за рахунок саме спільних коштів, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї. 
Апеляційний суд зазначив, що показаннями свідків та фотознімками, за відсутності інших належних доказів, не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 протягом п`яти років на час відкриття спадщини.
Також апеляційний суд зауважив, що у свідоцтві про смерть ОСОБА_3 місцем смерті зазначено м. Шпола Звенигородського району Черкаської області, а згідно з інформацією про внутрішньо переміщену особу - фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 та знятий з обліку 12 травня 2022 року у зв`язку зі смертю. Проте, ОСОБА_1 з 2018 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 і дані про нього як внутрішньо переміщену особу відсутні.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що на час смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 проживав з ним однією сім`єю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16, від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, 
від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17, від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 750/12880/19.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 953/11916/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

09 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 953/11916/23 надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. 
Вказує, що факт його проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років на час його смерті підтверджений достатніми доказами, які належним чином оцінено судом першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

02 березня 2026 року Харківська міська рада засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був чоловіком рідної сестри позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15, 16, 18, 21, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 . 

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12 травня 2022 року місцем смерті ОСОБА_3 зазначено м. Шпола Звенигородського району Черкаської області (а. с. 17, т. 1).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів спадкової справи № 50/2022, заведеної приватним нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В. щодо майна померлого ОСОБА_3 , встановлено, що 25 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а. с. 136-151, т. 1).

Також із матеріалів спадкової справи № 50/2022 встановлено, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 05 грудня 2017 року приватним нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малік О. В., яким належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , заповів онуці - ОСОБА_2 (а. с. 147, т. 1). 

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В. здійснювались заходи щодо виклику ОСОБА_2 для оформлення прав на спадкове майно за заповітом ОСОБА_3 (а. с.148, т. 1), однак згідно наданих до суду пояснень від імені ОСОБА_2 , остання не має можливості та наміру з`явитися до нотаріуса для оформлення спадщини, оскільки проживає в російській федерації (а. с. 1551-156, т. 1).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого КНП «Міська клінічна лікарня № 8» Харківської міської ради від 24 грудня 2018 року, ОСОБА_3 хворів на ряд захворювань: серцево-судинної системи, ШКТ, сечокам`яну хворобу та інші (а. с. 37-38, т. 1).

ОСОБА_3 не отримував пенсію за віком в Україні, оскільки пенсію йому було призначено в російській федерації.

Відповідно до посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , громадянин російської федерації, з 24 липня 1996 року мав зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 (а. с. 27-30, т. 1).

Згідно з відповіддю від 21 жовтня 2025 року № 1912988 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу, ОСОБА_3 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 та 12 травня 2022 року знятий з обліку як внутрішньо переміщена особа у зв`язку зі смертю.

Згідно з відповіддю від 21 жовтня 2025 року № 1913043 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу, відомості про ОСОБА_1 відсутні.

ОСОБА_1 з 01 листопада 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними паспорта громадянина України НОМЕР_3 (а. с. 10-15, т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О. Г. та зареєстрованого в реєстрі за №10470, ОСОБА_1 продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 39-40, т. 1).

Допитані судом першої інстанції в якості свідків  ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (рідний брат позивача), пояснили суду, що після смерті дружини ОСОБА_3 перебував у дуже хворобливому стані і з ним в квартирі проживав ОСОБА_1 , який ним опікувався, оплачував житлово-комунальні послуги, готував їжу, замовляв та оплачував послуги масажиста для ОСОБА_3 , слідкував за прийомом ним ліків. Крім того, оскільки ОСОБА_3 був громадянином російської федерації і не міг отримувати пенсію в останні роки із рф, то всі матеріальні витрати здійснював ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21 (провадження № 61-2260св25).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонам доказам, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_1 не довів належними, достатніми та допустимими доказами факт їх спільного проживання з спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю та ведення з ним спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків більше п`яти років до моменту смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та спадкодавець ОСОБА_3 були зареєстровані за різними місцями проживання. При цьому відповідно до посвідки на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_3 , як громадянин російської федерації, з 24 липня 1996 року мав зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 , а згідно з даними про внутрішньо переміщену особу - фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 та 12 травня 2022 року знятий з обліку як внутрішньо переміщена особа у зв`язку зі смертю. 

Крім того, у свідоцтві про смерть ОСОБА_3 місцем смерті зазначено м. Шпола Звенигородського району Черкаської області. Водночас ОСОБА_1 з 2018 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Дані про ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи, відсутні.

Апеляційним судом належним чином оцінено спроможність позивача за первісним позовом нести тягар утримання спадкодавця на постійній основі, відсутність достовірних доказів ведення спільного господарства із спадкодавцем, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків протягом п`яти років до моменту відкриття спадщини. 

Посилання ОСОБА_1 на те, що у жовтні 2018 року він продав належну йому на праві власності квартиру у м. Харків, не свідчить про те, що кошти від її продажу були використані на утримання спадкодавця. 

Також апеляційним судом критично оцінено пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які хоч і вказали про те, що позивач дійсно проживав разом з ОСОБА_3 з 2016 року, проте не були в повній мірі обізнані про матеріальний стан ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , не повідомили про обставини, які потребують доказування щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем саме як членів однієї сім`ї, а не друзів чи орендаря (наймача) з орендодавцем житла, а також ведення ними спільного господарства протягом останніх п`яти років, придбання побутових речей, проведення ремонту в квартирі за рахунок саме спільних коштів, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю з особою (правові висновки у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20, від 23 жовтня 2025 року у справі № 754/15535/23 тощо).

Варто зазначити, що при встановлені факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та визнання особи спадкоємцем четвертої черги спадкування доказуванню підлягає наявність спільного побуту та ведення спільного господарства в п`ятирічний строк, який повинен сплинути саме на момент відкриття спадщини. Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з 2016 року по 11 травня 2022 року, однак достовірних та належних доказів, які могли б підтвердити зазначений період проживання позивача зі спадкодавцем, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. 

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильної по суті постанови суду апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженій постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, апеляційним судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків апеляційного суду.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню апеляційного суду на предмет його законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками апеляційного суду. За встановлених у цій справі обставин апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк