ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1945/26 Справа № 932/8678/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року та протокольну ухвалу Шевченківського районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року про відмову у витребуванні доказів, у складі судді Цитульського В.І., у цивільній справі № 932/8678/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради про порушення прав споживача, –

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до КП “Дніпроводоканал” ДОР, на предмет:
- визнання права в тому, що договірні зобов`язання між сторонами мають виконуватися належним чином і своєчасно;
- визнання недійсним правочину щодо нарахування оплати «за нормами споживання» при працюючому водомірі і вимагання з позивача коштів;
- припинення дії щодо вимагання незаконного нарахованих оплат, насильницьке намагання змінити форму договору;
- відновлення становища, яке існувало до порушення права в разі одноосібної міни договору;
- примушення відповідача до виконання обов`язку: зробити за його рахунок ремонт, а в разі необхідності заміну і повірку водоміра, заміну усіх складових водопроводу.
Обґрунтовував це тим, що у 2002 році між сторонами укладено договір на водопостачання будинку АДРЕСА_1 та встановлено приладу обліку води. В подальшому, через неправомірні дії відповідача, позивачу безпідставно нараховано борг в сумі 3178,80 грн. На даний час відповідач, на думку позивача, неправомірно нарахував та вимагає від позивача вже сплати боргу у розмірі 4408,92 грн, при цьому вода подається відповідачем неналежної якості, як вважає позивач. Також позивач заперечує факт приєднання ним до нового договору із водопостачання, оскільки вважає, що такий договір суперечить вимогам законодавства.
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року позивачеві відмовлено у витребуванні доказів, а саме: у витребуванні перевірки відповідачем та складанні акту про перевірку перебільшень показань лічильника при його роботі та розпломбуванні і від`єднанні лічильника та фільтра зі складанням в поліетиленовий пакет з опломбуванням цього пакета. Це потрібно позивачеві для того, що принести в судове засідання та наочно продемонструвати судові, як виглядають труби та лічильник із середини (а.с.55-57).
Рішенням Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано відсутнім право вимоги КП «Дніпроводоканал» ДОР до ОСОБА_1 на суму 4408,92 грн за послуги водопостачання по АДРЕСА_1 станом на 01 лютого 2025 року, і відсутність кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 .
В решті вимог позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 59-62).
Рішення суду мотивовано частковою доведеністю позивачем вимог, а саме в частині встановлення факту відсутності у позивача заборгованості перед відповідачем в сумі 4408,92 грн. Суд вважав встановленим, що відповідач вимагає сплату вказаної заборгованості, вказує що у випадку несплати ним буде відключено водопостачання, проте, не звертається до суду із позовом про її стягнення, відтак, відповідні превентивні вимоги позивача є неналежними. При цьому відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження існування вказаного боргу (його реальності). Інші вимоги стосовно договірних відносин між сторонами та відновлення попереднього становища, щодо зобов`язання відповідача до виконання обов`язків з приводу обслуговування приладу обліку та трубопроводу, щодо неналежної якості води, суд першої інстанції вважав недоведеними жодним належним доказом. 
Не погодившись як з протокольною ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року, так і з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у листопаді 2025 року подав апеляційну скаргу (а.с.66), в якій просить задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на нечесну підприємницьку діяльність відповідача, бездіяльність щодо перевірки та заміни за рахунок відповідача лічильника води та самої якості води, яка поставляється до будинку позивача через незамінені відповідачем труби. Разом з цим зазначає, що відповідач насильно змушує його укласти договір, який скаржник вважає невідповідним до законодавства, а умови цього договору, на думку скаржника, складені на його шкоду. Разом з цим наголошує, що суд першої інстанції безпідставно йому відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, які підтверджували б неякісну воду, яка подається відповідачем та трубам, які відповідачем не замінені, так і невірність показань лічильника внаслідок забиття труб. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушення прав позивача, як споживача послуг відповідача. 
Також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2025 року відповідачем подана апеляційна скарга (а.с.83-86), в якій скаржник просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове про повну відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав того, що договір вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня його опублікування на офіційному сайті відповідача власник приміщення не прийняв рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклав з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, а власник індивідуального (садибного) житлового будинку не вчинив дії щодо відключення від послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Договір у відповідності до ЗУ №1060 від 03 грудня 2020 року є договором про приєднання, його умови не підлягають узгодженню між стороною, що приєднується. Позивач вважається таким, що приєднався, в силу ст. 13 ЗУ “Про житлово-комунальні послуги”, від 01 квітня 2022 року. 
Разом з цим наголосив, що за рішення Бабушкінського районного суду від 17 грудня 2014 року у 2015 році позивачеві було проведено держповірку лічильника за рахунок підприємства, про що складено акт №99643 від 23 квітня 2015 року та на момент опломбування лічильника заборгованість складала 3271,71 грн, про що ОСОБА_1 в акті підписався. Оскільки у 2019 році в тариф на послуги з централізованого водопостачання витрати приладів обліку включено не було, абоненти такі витрати проводили самостійно за власний рахунок. З 01 січня 2022 року щомісячно нараховується плата за абонентське обслуговування у зв`язку зі змінами до ЗУ №2119-VIII “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” від 22 червня 2017 року та ЗУ №2189-VIII від 09 листопада 2017 року “Про житлово-комунальні послуги” та така плата є обов`язковою для усіх споживачів, з якими укладено індивідуальний договір про надання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення. Позивачем, починаючи з 01 січня 2022 року по 31 жовтня 2025 року жодного платежу з цієї послуги не здійснено, тому за цей період він має заборгованість у розмірі 1403,16 грн. Водолічильник, який встановлений за адресою проживання позивача вичерпав термін експлуатації та не відповідає Технічному регламенту №94 від 13 січня 2016 року. 15 серпня 2025 року до адреси позивача направлялась бригада, яка виконує послуги із заміни та обслуговування вузлів комерційного обліку, та позивачем було відмовлено у доступі до лічильника, про що складено акт. Скаржник вважає, що позивач передчасно звернувся із позовом до суду, адже у співробітників відповідача був відсутній доступ до помешкання та перевірки чи демонтування лічильника. Також скаржник наголошує, що позивач має загальну заборгованість у розмірі 4669,24 грн, яка складається з 3266,08 грн за послуги з водопостачання, 1403,16 грн за абонентське обслуговування. 
Крім того скаржник наголосив, що суд першої інстанції розглянув вимогу щодо визнання відсутнім права вимоги КП «Дніпроводоканал» ДОР до ОСОБА_1 на суму 4408,92 грн за послуги водопостачання по АДРЕСА_1 станом на 01 лютого 2025 року, і відсутністю кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 , тоді як позивач такої вимоги не заявляв, що свідчить про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог та є підставою для скасування рішення. 
ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у грудні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу КП “Дніпроводоканал” ДОР, посилаючись на необґрунтованість скарги відповідача.
КП “Дніпроводоканал” ДОР своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалось та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавало, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу КП “Дніпроводоканал” ДОР задовольнити повністю, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення суду скасувати повністю з повною відмовою у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторонами визнається факт виникнення між ними договірних правовідносин щодо водопостачання житлового будинку  АДРЕСА_1 та факт встановлення приладу обліку за цією адресою.
Разом із тим сторонами не надано доказів щодо укладення договору та його умов, встановлення та підключення приладу обліку, а також відповідних доказів щодо будь-якого іншого приладу обліку та дати його останньої повірки.
Позивачем надано паспорт приладу обліку 2002 року, проте відсутні докази його встановлення (опломбування, прийняття на облік, тощо).
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 17.12.2014 у справі №200/8982/14-ц зобов`язано КП «Дніпроводоканал» за власні кошти провести повірку і, за необхідності, провести ремонт водоміру, який обраховує водопостачання у домоволодіння АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням не встановлено жодної із описаних вище обставин.
Згідно відповіді відповідача від 14 лютого 2025 року нарахування за послуги водопостачання проводиться за показниками обліку, заборгованість позивача становить 4408,92 грн.
На аналогічні суми позивачу відповідачем виставлено попередження, у якому відповідач вказує про припинення водопостачання у випадку несплати боргу.
Відповідач стверджує, що він вчинив дії, спрямовані на заміну приладу обліку позивача, проте останній не допустив працівників до приладу обліку на підтвердження чого надав акт від 15 серпня 2025 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з часткової їх доведеності та вважав за необхідне задовольнити вимогу щодо визнання відсутнім права вимоги КП «Дніпроводоканал» ДОР до ОСОБА_1 на суму 4408,92 грн за послуги водопостачання по АДРЕСА_1 станом на 01 лютого 2025 року, і відсутністю кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.
Так, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції помилково встановив порушення відповідачем прав та інтересів позивача, при цьому розглянувши вимогу, яку позивачем заявлено не було.
Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Так, колегією суддів встановлено, що між позивачем та відповідачем встановились фактичні договірні відносини, в яких позивач споживав послуги з водопостачання, а відповідач їх надавав, чого сторони не заперечували.
У 2002 році у помешканні позивача за адресою: АДРЕСА_1 встановлено прилад обліку води, про що ним надано паспорт лічильника води крильчасті КВБ із зазначенням дати першої його повірки 31 травня 2002 року (а.с.10). 
У відповідності до Акту допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води, лічильник КВБ2,5, заводський номер 09069, з показаннями прибору 00025, який знаходиться у колодязі, допущений до експлуатації з 10 липня 2002 року по 10 липня 2004 року (а.с.78).
За відповіддю Міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал” від 25 серпня 2004 року за №8848/30-07 позивачеві на його звернення від 10 серпня 2004 року повідомлено, що 29 липня 2004 року позивачем було здано до цеху контрольно-вимірювальних приладів лічильник холодної води КВБ 2,5. Спеціаліст, який приймав водолічильник, дійшов висновку, що прилад обліку зіпсований та не пройде перевірку у Держстандарті. Також зазначено, що з боку Дніпроводоканалу були виконані усі зобов`язання, а саме здійснено ремонт та перевірку лічильника у встановлені терміни (а.с.76).
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 29 грудня 2014 року (а.с.11-13), судом встановлено факт подачі води до помешкання позивача за адресою: АДРЕСА_1 та вирішено зобов`язати комунальне підприємство «Дніпроводоканал» за власні кошти провести повірку і, за необхідності, провести ремонт водоміру, який обраховує водопостачання у домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі вимог п.3 ст. 28 ЗУ “Про метрологію і метрологічну діяльність”. 
На виконання рішення суду, згідно з відомостями облікової карточки водолічильника по АДРЕСА_2 , заведеної КП “Дніпроводоканал”, лічильник КВБ 2,5, із заводським номером 09069, з показаннями прибору 01180, пройшов повірку 17 квітня 2015 року (а.с.78).
У своїй заяві, датованій 23 лютого 2016 року, адресованій виконуючому обов`язки директора КП “Дніпроводоканал” ДМР, ОСОБА_1 особисто наголошує, що водопостачальна компанія відмовляється від повірки лічильника, при цьому, співробітники водоканалу йому запропонували під час усунення аварії з прориву водопроводу, до якого підключений і будинок позивача, підключити домоволодіння до нового водопроводу, з чим ОСОБА_1 погодився та сплатив за проведення таких робіт 1200 грн. Також зазначив, що жодних документів на місці йому не видали, але наголосили, що слід прийти до Дніпроводоканалу та оформити таку заміну, про що позивач забув, йому було ніколи цим займатись, адже треба кудись йти (а.с.74).
За відомостями, зазначеними в Акті допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної/гарячої води лічильник з тими ж номерами та маркуванням пройшов державну повірку 17 квітня 2018 року (а.с.78 зворот).
Актом №158045 від 03 травня 2019 року лічильник, встановлений у помешканні позивача, пройшов перевірку на цілісність пломб держповірки та водопостачальної компанії у місці приєднання засобу обліку до трубопроводу, де встановлено відсутність порушень опломбування (а.с.78 зворот). 
У зв`язку з прийняттям ЗУ №1060 “Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг” від 03 грудня 2020 року та керуючись нормами ст.5 ЗУ “Про житлово-комунальні послуги”, ст.633,634 ЦК України, відповідачем опубліковано публічну пропозицію (оферту) про укладання Публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для споживачів — власників (співвласника, користувачів) житлові та нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку, а також власників (користувачів) індивідуальних (садибних) житлових будинків (а.с.89-91).
Індивідуальні споживачі у багатоквартирних житлових будинках, власники (співвласники, користувачі) індивідуальних (садибних) житлових будинків, які фактично користуються послугами з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення або звертаються до КП “Дніпроводоканал” для отримання вказаних послуг, вважаються такими, що ознайомлені та погоджуються і приєднуються до умов договору.
Колегія суддів наголошує, що умови договору приєднання не підлягають узгодженню зі стороною, що приєднується, а тому, враховуючи фактичне користування позивачем послугами з надання водопостачання до домоволодіння позивача, наявності у позивача статусу споживача такої послуги, яким він сам себе і вважає, що встановлюється з усіх його наданих письмових доказів, колегія суддів доходить висновку, що позивач є таким, що приєднався до умов договору, який офіційно опублікований у 2020 році на сайті КП “Дніпроводоканалу ДОР”, що спростовує доводи скаржника ОСОБА_1 в цій частині скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).
Згідно норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право не платити за комунальні послуги (крім постачання теплової енергії) у разі їхнього невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності у житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів. Факт такої відсутності має бути підтверджено.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. 
За приписами ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», публічні договори приєднання про надання комунальних послуг з власниками індивідуальних (садибних) житлових будинків вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до ч.3 вказаної статті, договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
У відповідності до ст.27 вказаного закону, у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг (ч.1). За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) (ч.4).
За приписами ч.4 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.
Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок плати за абонентське обслуговування - за умови укладення індивідуального договору або індивідуального договору з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Колегією суддів також встановлено, що у відповідності до акту №022696 від 28 січня 2025 року (а.с.77), яким зафіксовано контрольні показники за письмовим зверненням споживача, зазначено, що КП “Дніпроводоканал” ставить в обов`язок особі, що здійснює користування/володіє системами водопостачання та водовідведення терміном до 03 лютого 2025 року виконати приписи з виконання державної повірки приладу обліку або зробити заміну лічильника. Термін державної повірки протермінований з 17 квітня 2019 року.
За наданим відповідачем Актом від 15 серпня 2025 року колегією суддів встановлено, що представнику підрядної організації, яка виконує послуги з заміни та обслуговування вузлів комерційного обліку, у тому числі повірку, демонтаж, транспортування та монтаж, відмовлено у доступі до місця встановлення вузла комерційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , споживач ОСОБА_1 . За вказаною адресою підрядна організація повинна була виконати заміну вузла комерційного обліку з підстав невідповідності лічильника вимогам Технічного регламенту №94 від 13 січня 2016 року, враховуючи, що термін експлуатації лічильника вичерпано (12 років).
Також в цьому акті зазначено, що споживачу залишили інформацію з контактним телефоном начальника цеху КВПтаА для можливості домовитись про дату виконання послуги.
Колегія суддів, приймаючи доводи скарги КП “Дніпроводоканал” ДОР, наголошує, що відповідач вживав усіх заходів, реагуючи на заяви позивача та виконавши судове рішення, як щодо повірки лічильника, так і щодо під`єднання трубопроводу у домоволодінні позивача до іншої мережі, однак, позивач не виконав вимог ЗУ “Про житлово-комунальні послуги” та не оформив належних документів на таке під`єднання ще у 2016 році та не допустив виконавців послуг до домоволодіння для заміни лічильника, який є протермінованим з 2019 року, що належним чином зафіксовано відповідачем в наведених актах. Зазначене також узгоджується і з наданим ОСОБА_1 попередженням відповідача про зняття з абонентського обліку засобу вимірювальної техніки (лічильника), в якого закінчився строк повірки, де останній звертає увагу позивача, що з 01 травня 2024 року до подальшої експлуатації будуть допускатись тільки ті прилади обліку, що пройшли державну періодичну повірку, і вона показала їхню справність. КП “Дніпроводоканал не має права проводити за неповіреними лічильниками розрахунки споживання води (а.с.117).
Зазначене повністю спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного виконання своїх обов`язків відповідачем.
На такі фактичні обставини суд першої інстанції уваги не звернув, помилково вважаючи відсутність в матеріалах справи як належного підтвердження договірних відносин між сторонами, так і відсутність письмових доказів щодо повірки водолічильника у помешканні позивача.
Крім цього, колегія суддів погоджується і з доводами КП “Дніпроводоканал” ДОР щодо наявності у позивача заборгованості як за основною послугою щодо водопостачання та водовідведення у розмірі 3266,08 грн, так і за послугою за абонентське обслуговування у розмірі 1403,16 грн, що є обов`язковим платежем для усі споживачів з 01 січня 2022 року, у відповідності до внесення змін до ЗУ “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” №2119-VІІІ від 22 червня 2017 року та ЗУ “Про житлово-комунальні послуги” №2189-VІІІ від 09 листопада 2017 року.
Зазначена сума заборгованості, яка рахується станом на жовтень 2025 року, повністю узгоджується з наданим відповідачем особистим рахунком ЧС-741960002001, відкритим на ім`я ОСОБА_1 за адресою споживання послуг: АДРЕСА_1 (а.с.92-95)
Колегія суддів доходить висновку, що позивач не виконує вимоги ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 526 ЦК України, та уникає оплати послуг відповідача, про що останнім ще у 2021 році надіслано повідомлення про сплату заборгованості станом на 01 травня 2021 року у розмірі 3090,32 грн (а.с.132), враховуючи, що не надав доказів відсутності обліку приладу за місцем споживання послуг відповідача, щоб надавало йому можливість бути звільненим від такої оплати послуг за певними тарифами чи обсягами споживання води.
З цього колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість доводів скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у нього заборгованості перед відповідачем, тоді як доводи скарги КП “Дніпроводоканал” з цього питання знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. При цьому належить зазначити, що суд першої інстанції таких фактичних обставин не з`ясовував та не надав належної правової оцінки, визнавши у своєму рішенні відсутнім право вимоги КП «Дніпроводоканал» ДОР до ОСОБА_1 на суму 4408,92 грн за послуги водопостачання станом на 01 лютого 2025 року, і відсутність кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 , про що позивачем і не заявлялось у позовних вимогах.
Колегія суддів зауважує, що постановою ВС від 13 квітня 2023 року у справі №757/30991/18-а, зазначено, що вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактично спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Однією з підстав виходу за межі позовних вимог судом Верховний Суд зазначив, що вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява. 
У відповідності до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 червня 2024 року в справі № 758/113//23, зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. Пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що права позивача, як споживача послуг, з боку відповідача не порушені, а вимоги позивача є необґрунтованими (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), відтак, і не було правових підстав у суду першої інстанції для виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення позову ОСОБА_1 . 
Розглядаючи оскарження ОСОБА_1 протокольної ухвали суду першої інстанції від 02 жовтня 2025 року про відмову у витребуванні доказів у справі, колегія суддів наголошує, що така відмова суду у витребуванні наголошених ОСОБА_1 доказів не знаходиться у безпосередньому зв`язку з встановленою колегією суддів відсутністю порушеного права позивача відповідачем, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог позивача. 
Доводи апеляційної скарги КП “Дніпроводоканал” ДОР колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, враховуючи, що питання, які зазначені в апеляційній скарзі судом першої інстанції вирішені не були, тоді як доводи скарги ОСОБА_1 частково знайшли підтвердження у вигляді необхідності скасування судового рішення першої інстанції, однак з інших підстав. 
Колегія суддів наголошує, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції не з`ясував обставин справи, не з`ясував наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу позивача, що є безумовною підставою для звернення до суду за захистом таких порушених прав та обов`язки, не навів у достатньому обсязі норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, допустивши таким чином порушення норм як матеріального, так і процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повну відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року — задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09 жовтня 2025 року — скасувати повністю.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради про визнання права на виконання договірних зобов`язань належним чином та своєчасно, визнання недійсним правочину щодо нарахування оплати “за нормами споживання” при працюючому водомірі, припинення дій щодо незаконного вимагання коштів як оплати, насильницького намагання змінити форму договору, відновити становище, яке існувало до порушення, та про примушення відповідача до виконання обов`язку, зокрема, зробити за рахунок відповідача ремонт, а якщо потрібно, то й заміну, повірку водоміру, зміну усіх складових водопроводу, що спотворюють нормальну роботу водоміру завдяки нашаруванню багна — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “10” лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено “19” лютого 2026 року..

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров