КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 лютого 2026 року справа №320/59434/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправної відмови, зобов`язання вчинити певні дії,
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", викладену в листі від 16.10.2025 №107/35-8112;
- зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, а також є інвалідом третьої групи, причина інвалідності - хвороба зв`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС.
Позивач зазначила, що вона звернулась із заявою до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просила надати їй статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення, проте листом від 16.10.2025 №107/35-8112 відповідач відмовив позивачу у видачі вищезазначеного посвідчення у зв`язку з тим, що позивачем не надано підтверджуючих документів про залучення її до складу формувань Цивільної оборони.
Позивач вважає вказану відмову протиправною та зазначає, що у період з 27.04.1986 по 04.05.1986 вона виконувала роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: герметизація колодязів і приміщень, навантаження худоби, евакуація населення с. Буда, що підтверджується відповідною довідкою, та отримала інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. 
Окрім того, позивач зауважила, що довідкою Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 01.08.2017 №01.1-14/1261-3, яка їй була видана, підтверджено, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації аварії на ЧАЕС та її наслідків, залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань цивільної оборони, що дає підстави для визнання її учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та застосування до неї гарантій, передбачених законодавством України.
У зв`язку з цим, позивач стверджує, що відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вона має право на визнання за нею статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення, але відповідач необґрунтовано відмовив їй у визнанні статусу інваліда війни, чим порушив право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2025 відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
25.12.2025 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в якому відповідач просить суд закрити провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки 13.12.2019 Окружним адміністративним судом міста Києва було винесено рішення в адміністративній справі №640/19131/19 про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
05.01.2026 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про відсутність підстав для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки в наданих позивачем документах відсутня інформація про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення підприємств, установ до вказаного формування по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та розпорядчий документ підприємства про залучення його особисто до складу такого формування.
При цьому, відповідач зауважив, що позивач не має статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а є особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. 
У зв`язку з цим, відповідач вважає, що надані позивачем документи не підтверджують її участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формувань Цивільної оборони, що є обов`язковою умовою для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-ХІІ.
20.01.2026 через канцелярію суду позивачем подано заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки у справі №640/19131/19 були інші обставини, ніж в даній справі. Зокрема, позивач зауважила, що справа №640/19131/19 розглядалась на підставі іншої заяви, яка була подана до Управління праці та соціального захисту Святошинської РДА від 19.03.2019. Також до вказаної вище справи не подавалась довідка Товстоліської сільської ради народних депутатів від 09.12.1992 №138.
21.01.2026 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просила при вирішенні даного спору врахувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі №320/30012/23, яке набрало законної сили 15.01.2026 та підлягає обов`язковому виконанню.
06.02.2026 на адресу суду від позивача надійшла заява, до якої долучено копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1) серії НОМЕР_2 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 відмовлено у задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 22.12.1998 (т.1, а.с.9-10).
З трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 вбачається, що 03.12.1984 ОСОБА_1 прийнято на роботу в Чорнобильський відділ культури на посаду завідуючої клубом села Буда відповідно до наказу від 03.12.1984 №97 (т.1, а.с.18).
Згідно наказу від 03.10.1986 №81 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади переводом у зв`язку із аварією на Чорнобильській АЕС та евакуацією Чорнобильського району.
Буда - колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що знято з обліку в зв`язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. До 1986 року входило до складу Чорнобильського району. Село розміщується за 33 км від колишнього районного центру м. Чорнобиль.
Згідно довідки Товстоліської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1992 №138 ОСОБА_1 за період від 27 квітня по 4 травня 1986 року виконувала роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: герметизація колодязів і приміщень, навантаження худоби, евакуація населення с. Буда (т.1, а.с.17).
Київська міська спеціалізована лікарсько-консультативна комісія на засіданні 14.09.2011, розглянувши подану медичну документацію ОСОБА_1 , встановила діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст., дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст., ст. субкомпенсації, прогресуючий перебіг з ХПМК у вертебро-базилярному басейні, з вираженим цефалічним, церебростенічним синдромами, росіяною неврологічною симптоматикою, частими кризами симпато-адренального характеру. Висновок: хвороба зв`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС (т.1, а.с.14).
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №777169 від 29.11.2011, ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності з 28.11.2011 (довічно), причина інвалідності: хвороба зв`язана з наслідками аварії на ЧАЕС (т.1, а.с.15).
27.03.2019 Київською міською державною адміністрацією позивачу видано посвідчення Потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) Серія НОМЕР_5 .
25.01.2024 Київською міською державною адміністрацією повторно замість посвідчення № НОМЕР_6 видано позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи Категорія 1 Серії НОМЕР_7 , строк дії - довічно (т.1, а.с.13).
Відповідно до довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 01.08.2017 №01.1-14/1261-3, виданій позивачу, цивільна оборона у період аварії на Чорнобильській АЕС організовувалась за територіально-виробничим принципом у всіх населених пунктах та на всіх об?єктах народного господарства. До складу її невоєнізованих формувань у обов?язковому порядку зараховувались громадяни СРСР, у тому числі жінки віком від 16 до 55 років (за винятком вагітних та тих, що мали малолітніх дітей) (т.1, а.с.16).
У вказаній довідці також зазначено, що згідно з положеннями чинних на той час нормативно-правових актів (Положення про Цивільну оборону СРСР, накази начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975, №92 від 29.06.1976, розпорядження ЦО СРСР та ЦО УРСР від квітня-травня 1986 р.) формування цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих.
Окрім того, у вказаній довідці зазначено про те, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації аварії на ЧАЕС та її наслідків, залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань цивільної оборони.
14.10.2025 позивач звернулась до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання відповідного посвідчення.
Листом від 16.10.2025 №107/35-8112 відповідач відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни посилаючись на те, що позивачем не надано належного документального підтвердження (наказу чи розпорядження) її безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.
Судом встановлено, що після відмови відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі №320/30012/23 (реєстраційний номер в ЄДРСР - 132178074) адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації в особі Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян при Виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), оформлене протоколом від 23.06.2023 № 6 в частині, що стосується ОСОБА_1 , про відмову у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Зобов`язано Комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян при Виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Зобов`язано Київську міську державну адміністрацію (ідентифікаційний код 00022527) видати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 за період від 27 квітня по 4 травня 1986 року виконувала роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: герметизація колодязів і приміщень, навантаження худоби, евакуація населення с. Буда, що підтверджується довідкою Товстоліської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1992 №138.
Вказана довідка в розумінні вимог Порядку №551 є тим документом, на підставі якого позивач має право на встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Тобто, з наявних в адміністративній справі №320/30012/23 доказів судом установлено як достатність підстав для встановлення позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так і наявність підстав для видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 Серії А.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2026 у справі №320/30012/23 (реєстраційний номер в ЄДРСР - 133333474) апеляційну скаргу Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 повернуто особі, яка її подала.
Отже, з урахуванням вимог статті 255 КАС України, рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі №320/30012/23 набрало законної сили 15.01.2026.
28.01.2026 Київською міською державною адміністрацією видано позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (Категорія 1) серії НОМЕР_2 із терміном дії - довічно (т.1, а.с.90).
Однак, вважаючи дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. 
Отже, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.
Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII суд констатує, що даний Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони, так само не визначає Закон і видів формувань Цивільної оборони, залучення у складі яких дає підстави для присвоєння вказаного статусу особі.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302, яке було чинним на момент виникнення спірних відносин).
Згідно з п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Пунктом 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".
Згідно з абз. 2 п. 7 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до п. 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.
Як вже встановлено судом, згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 03.12.1984 ОСОБА_1 прийнято на роботу в Чорнобильський відділ культури на посаду завідуючої клубом села Буда відповідно до наказу від 03.12.1984 №97 (т.1, а.с.18). 
На займаній посаді позивач працювала до 01.10.1986, оскільки згідно наказу від 03.10.1986 №81 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади переводом у зв`язку із аварією на Чорнобильській АЕС та евакуацією Чорнобильського району.
Довідкою Товстоліської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1992 №138 підтверджується, що позивач за період від 27 квітня по 4 травня 1986 року виконувала роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: герметизація колодязів і приміщень, навантаження худоби, евакуація населення с. Буда (т.1, а.с.17).
Як вже зазначалось вище судом, Київська міська спеціалізована лікарсько-консультативна комісія на засіданні 14.09.2011, розглянувши подану медичну документацію ОСОБА_1 , дійшла висновку, що хвороба останньої зв`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС (т.1, а.с.14).
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №777169 від 29.11.2011, ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності з 28.11.2011 (довічно), причина інвалідності: хвороба зв`язана з наслідками аварії на ЧАЕС (т.1, а.с.15).
Судом встановлено, що 27.03.2019 Київською міською державною адміністрацією позивачу видано посвідчення Потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) Серія НОМЕР_5 .
Також судом встановлено, що 25.01.2024 Київською міською державною адміністрацією повторно замість посвідчення № НОМЕР_6 видано позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи Категорія 1 Серії НОМЕР_7 , строк дії - довічно (т.1, а.с.13).
Відповідно до довідки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 01.08.2017 №01.1-14/1261-3, виданій позивачу, цивільна оборона у період аварії на Чорнобильській АЕС організовувалась за територіально-виробничим принципом у всіх населених пунктах та на всіх об?єктах народного господарства. До складу її невоєнізованих формувань у обов?язковому порядку зараховувались громадяни СРСР, у тому числі жінки віком від 16 до 55 років (за винятком вагітних та тих, що мали малолітніх дітей) (т.1, а.с.16).
У вказаній довідці також зазначено, що згідно з положеннями чинних на той час нормативно-правових актів (Положення про Цивільну оборону СРСР, накази начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975, №92 від 29.06.1976, розпорядження ЦО СРСР та ЦО УРСР від квітня-травня 1986 р.) формування цивільної оборони, у тому числі невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих.
Тобто, вказана довідка підтверджує, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації аварії на ЧАЕС та її наслідків, залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань цивільної оборони.
При цьому, судом враховано, що відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Це положення процесуального закону закріплює принцип преюдиційності (лат. res judicata вирішена справа), який є важливою гарантією правової визначеності та стабільності правовідносин. Преюдиційність звільняє учасників справи від необхідності повторно доводити факти чи правові оцінки, які вже були встановлені судом в іншому процесі між ними, та унеможливлює суперечливі судові рішення з одного й того ж питання.
Практика Верховного Суду щодо застосування статті 78 КАС України є послідовною. Преюдиційне значення мають саме факти, встановлені судовим рішенням, а також правова оцінка судом певних обставин справи (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №420/11378/21, від 02.03.2023 у справі №160/1056/22). Для застосування преюдиції необхідно, щоб у новій справі брали участь ті ж самі сторони (або їх правонаступники) і щоб обставини, які визнаються преюдиційними, були предметом дослідження та встановлення у попередній справі.
Як було встановлено судом, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі №320/30012/23 (реєстраційний номер в ЄДРСР - 132178074), яке набрало законної сили 15.01.2026, адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації в особі Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян при Виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), оформлене протоколом від 23.06.2023 № 6 в частині, що стосується ОСОБА_1 , про відмову у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Зобов`язано Комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян при Виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Зобов`язано Київську міську державну адміністрацію (ідентифікаційний код 00022527) видати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» категорії 1 серії А.
Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 за період від 27 квітня по 4 травня 1986 року виконувала роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: герметизація колодязів і приміщень, навантаження худоби, евакуація населення с. Буда, що підтверджується довідкою Товстоліської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1992 №138.
Вказана довідка в розумінні вимог Порядку №551 є тим документом, на підставі якого позивач має право на встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Тобто, з наявних в адміністративній справі №320/30012/23 доказів судом установлено як достатність підстав для встановлення позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так і наявність підстав для видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 Серії А.
Відтак, обставини в адміністративній справі №320/30012/23 є преюдиційними і не підлягають доказуванню в межах цієї справи відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України.
В свою чергу, 28.01.2026 Київською міською державною адміністрацією видано позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (Категорія 1) серії НОМЕР_2 із терміном дії - довічно (т.1, а.с.90).
Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.
Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.
При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.
В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі Щокін проти України та від 07.07.2011 у справі Серков проти України позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.
Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання нею інвалідності третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримала інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення.
При цьому, посилання відповідача на відсутність розпорядчих документів, що підтверджують залучення підприємств та осіб, які стала інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, до складу формування Цивільної оборони, як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни, не ґрунтуються на вимогах закону і спростовуються матеріалами справи.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.
Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.
Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб`єктом владних повноважень суду не надано.
При цьому суд акцентує особливу увагу на тому, що доводи відповідача, який стверджує про відсутність у наданих позивачем документах документального підтвердження залучення позивача особисто до формувань цивільної оборони згідно з розпорядчим документом, є непереконливими з огляду на таке.
Суд вважає, що створення документів, на наявності яких наполягає відповідач, не залежить від волі позивача, адже позивач не є видавцем таких документів, отже на позивача не може бути покладений обов`язок доводити те, що від нього не залежить.
Натомість відповідач, наполягаючи на тому, що документи, які підтверджують залучення позивача особисто до формувань цивільної оборони у вигляді наказу чи розпорядження, повинен був надати суду такі документи та доводити відсутність прізвища позивача у таких документах, попри це відповідач перекладає на позивача обов`язок доказування, який лежить на самому відповідачеві.
Отже, чинне на момент аварії на Чорнобильській катастрофі законодавство визначало порядок організації за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства формувань цивільної оборони, до складу невоєнізованих формувань якої зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.
Суд повторює, що жоден нормативно-правовий акт з питань цивільної оборони станом на момент аварії на ЧАЕС не містив однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, а всі доводи у листі щодо не підтвердження такої участі не були спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, отже втручання у права позивача не було здійснено згідно з законом і саме втручання не відповідало законній (легітимній) меті через невизначеність законодавством чіткого порядку залучення працівників підприємств до складу формувань Цивільної оборони, що свідчить про те, що таке втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.
З урахуванням вищевикладеного, позовна вимога підлягає задоволенню шляхом визнання протиправної відмови відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати відповідне посвідчення, суд зазначає таке.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов`язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов`язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.
Суд вважає, що у даній справі відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 29.03.2018 справі №816/303/16.
Суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача видати відповідне посвідчення.
З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана відмова відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає законодавство про адміністративне судочинство, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною другою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
Норми Конституції України як центрального джерела конституційного права зумовлюють систему принципів адміністративного процесуального права і як загальноправового регулятора, і як способу здійснення судової влади за допомогою адміністративного судочинства.
Кодекс адміністративного судочинства України за своєю сутністю є кодифікованим законом, де систематизовано норми адміністративного процесуального права.
Фундаментальним міжнародним договором у частині здійснення адміністративного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, стаття 6 щодо права на справедливий суд).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Отже, згідно зі статтями 8, 9 Конституції України у разі виникнення колізії між нормами Конституції України чи Кодексу адміністративного судочинства України з положеннями ратифікованого міжнародного договору, то застосовуються останні як норми прямої дії.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
Слід зазначити, що "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене згідно із законом; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно необхідне в демократичному суспільстві.
Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.
Так, у рішенні у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02.12.2010, заява №30856/03, ЄСПЛ зазначив: 42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах Савіни проти України (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008, заява №39948/06, п. 47; Вєренцов проти України (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013, заява №20372/11, п. 51; Сергій Волосюк проти України (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009, заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.
Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності
Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" , заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).
Застосовуючи прецедентну практику у розглядуваній справі та дотримуючись правил для визначення виправданості втручання держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як засобу для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією, суд у розглядуваній справі констатує, що відмова відповідача у встановленні статусу інваліда війни не відповідає положенням Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 якого до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Вказане положення Закону, на думку суду, не розрізняє та не визначає, до складу яких саме формувань Цивільної оборони повинна бути залучена особа під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, воєнізованих чи невоєнізованих.
Отже, положення пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не підлягають звуженому тлумаченню, адже єдиною передумовою участі особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон в даному випадку визначає сам факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.
При цьому суд зазначає, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не встановлює, в складі яких саме формувань Цивільної оборони участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС може бути передумовою для подальшого встановлення статусу інваліда війни. Не визначає Закон ані форм такої участі, ані порядку її оформлення.
За таких умов, на переконання суду, участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у будь-яких формуваннях Цивільної оборони є передумовою для встановлення статусу інваліда війни.
Чинними за часів Радянського Союзу нормативно-правовими актами з Цивільної оборони, які діяли на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказом заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі, розпорядженням ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), визначено, що цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.
Суду не відомі інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони, з направленням працівників підприємств, установ у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників цивільної оборони відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств, тому направлення позивача для участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є формою залучення позивача до складу формувань цивільної оборони.
Отже, чинне на момент аварії на Чорнобильській катастрофі законодавство визначало порядок організації за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства формувань цивільної оборони, до складу невоєнізованих формувань якої зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.
Суд повторює, що жоден нормативно-правовий акт з питань цивільної оборони станом на момент аварії на ЧАЕС не містив однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань цивільної оборони, а всі доводи щодо не підтвердження такої участі не були спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, отже втручання у права позивача не було здійснено згідно з законом і саме втручання не відповідало законній (легітимній) меті через невизначеність законодавством чіткого порядку залучення працівників підприємств до складу формувань Цивільної оборони, що свідчить про те, що таке втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.
У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява №35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
При цьому, суд переконаний, що обов`язок збереження документів за 1986-1987 роки, зокрема, документів щодо залучення позивача до участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме по лінії Цивільної оборони за часів існування Радянського Союзу, де всі документи та сама подія - аварія на ЧАЕС були тривалий час, а саме більше п`яти років, засекречені, не може бути покладено на позивача, як і поставлено під сумнів їх існування, адже наслідки у вигляді ушкодженого здоров`я, причинний зв`язок втрати якого поставлено в пряму залежність від участі особи у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС уповноваженими та компетентними органами, є тим прямим та безперечним доказом, який свідчить про наявність права на отримання статусу інваліда війни.
Враховуючи викладене, суд приймає до уваги положення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, як частину національного законодавства, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, та вважає, що адміністративний позов належить задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення з позовною заявою до суду позивач не сплачувала судовий збір, оскільки в силу вимог пункту десятого частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI звільнена від сплати судового збору як громадянка, віднесена до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною відмову Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", викладену в листі від 16.10.2025 №107/35-8112.
3. Зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.