УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 753/18350/25
провадження № 61-4478ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у справі за заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про забезпечення позову до його пред`явлення,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА») звернулося до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27008808000).
Заяву мотивовано тим, що Північний апеляційний господарський суд постановою від 23 квітня 2025 року у справі № 910/10606/23 позов 
ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 
(далі - ФОП ОСОБА_3 ), про стягнення страхового відшкодування задовольнив. Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» страхове відшкодування у розмірі 1 558 878,30 грн.
Вказаною постановою від 23 квітня 2025 року встановлено наявність зобов`язань у ФОП ОСОБА_2 за договором на транспортно-експлуатаційне обслуговування з перевезення вантажів автомобільним транспортом 
від 22 квітня 2022 року № 22/04/22. При цьому, будучи обізнаним про зобов`язання, ОСОБА_2 відчужив належне йому майно - квартиру 
АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири від 21 липня 2022 року на користь своєї дружини ОСОБА_1 
ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» вважає, що ОСОБА_2 подарував своїй дружині об`єкт нерухомого майна, що перебував у його власності, з метою уникнення виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення збитків на підставі укладеного договору на 
транспортно-експлуатаційне обслуговування з перевезення вантажів автомобільним транспортом, що порушує права заявника, як потерпілої особи. Так, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 21 липня 2022 року.
Посилаючись на те, що вжиття заходів забезпечення позову сприяє ефективному захисту порушених прав, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» просило суд задовольнити його заяву про забезпечення позову до його пред`явлення.
Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 03 вересня 2025 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 03 вересня 
2025 року заяву ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» про забезпечення позову до його пред`явлення задовольнив.
Наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27008808000).
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 04 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно забезпечить ефективне виконання рішення суду.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2026 року засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Заявниця вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), постанові Пленуму Верховного Суду України 
від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
Касаційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні судових рішень про забезпечення позову до його пред`явлення суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили питання про наявність спору між сторонами. Вчинення правочину було здійснено до моменту пред`явлення вимоги ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_2 . Отже, між сторонами відсутній спір щодо визнання правочину недійсним, відтак суди безпідставно задовольнили заяву про забезпечення позову до його пред`явлення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У частинах першій, другій статті 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У частинах третій, десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження 
№ 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується цивільним судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Процесуальний закон передбачає право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження 
№ 14-729цс19), у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 757/65151/21 (провадження № 61-6791св22), від 12 січня 2026 рокуу справі № 761/20939/24 (провадження № 61-4824св25).
Співмірність передбачає співвідношення цивільним судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» зазначило, що має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2022 року квартири АДРЕСА_2 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову до його пред`явлення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що предметом майбутнього позову є визнання недійсним правочину як фраудаторного, вчиненого з метою ухилення від виконання зобов`язання з відшкодування шкоди та сплати грошових коштів позивачеві.
За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 , що не має на меті зашкодити істотним чином правам та охоронюваним законом інтересів останнього та забезпечує збалансованість інтересів сторін, оскільки заходи забезпечення позову до його пред`явлення є співмірними із заявленими позивачем вимогами про визнання недійсним договору дарування.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про доцільність вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру  АДРЕСА_2 , оскільки існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) та від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, на які заявниця посилається у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.
Разом з тим, посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 на постанову Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» не заслуговують на увагу, так як вказана постанова не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні 
частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що, накладаючи арешт на нерухоме майно відповідача, суди не дослідили питання про наявність спору між сторонами, є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки заяву про забезпечення позову подано до пред`явлення позову та питання розв`язання спору між сторонами не вирішено.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
Питання щодо складу осіб, а саме вступу у справу, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (стаття 197 ЦПК України), яке ще не відбулося.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення і не свідчать про порушення судами норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
У частині шостій статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 04 березня 2026 року у справі за заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про забезпечення позову до його пред`явлення.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв