490/8675/25
н\п 2/490/938/2026 Справа № 490/8675/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Могила Д.І., без участі сторін, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про повернення коштів,
В С Т А Н О В И В:
15.10.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення коштів, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти авансу у сумі 145 635 грн. 70 коп.
В обґрунтування позову посилався на те, що у січні 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої в.о. начальника державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» 05.10.2023 року за реєстровим №44, було досягнуто усної домовленості про укладення у майбутньому договору купівлі продажу нерухомого майна. Згідно цих домовленостей відповідач зобов`язувався відчужити на користь позивача частку в спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в строк до 01 липня 2025 року за суму еквіваленту 7000 доларів США.
З метою дійсності своїх намірів на укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна позивач передала довіреній особі відповідача завдаток у сумі 3500 доларів США. 28 січня 2025 року ОСОБА_3 була видана заява, посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 87. Цією заявою ОСОБА_3 підтверджує факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 3500 доларів США, що еквівалентно 150 500 гривень, у якості завдатку в рахунок вартості частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для передачі ОСОБА_2 , який має намір продати це майно ОСОБА_1 чи вказаній нею особі в строк до 01 липня 2025 року за суму еквіваленту 7000 доларів США (з якої буде відраховано суму завдатку). Якщо ОСОБА_2 відмовиться від продажу квартири на вказаних умовах, від поверне ОСОБА_1 завдаток у подвійному розмірі. Якщо ОСОБА_1 відмовиться купити це майно на вказаних умовах, завдаток не повертається. Після цього ОСОБА_3 нібито займалася оформленням документів на підтвердження права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок.
Зі слів ОСОБА_3 відповідач успадкував це майно і наразі через суд визнає право на спадщину. 
Проте до теперішнього часу договір купівлі-продажу нерухомого майна не укладено. ОСОБА_3 пояснює це тим, що їй необхідний додатковий час та кошти у сумі приблизно 1000 доларів США на оформлення документів. Позивач відмовилась передавати відповідачу та її представнику додаткові кошти, оскільки вже їм не вірить. 
Оскільки основний договір купівлі-продажу не було укладено у домовлений сторонами строк з вини продавця, він має повернути покупцю отриманий завдаток. Проте, на вимогу повернути позивачці кошти ОСОБА_3 відмовила в цьому. Після цього ОСОБА_3 взагалі не відповідає на телефоні дзвінки позивачки. Зв`язатися безпосередньо з ОСОБА_2 позивач не може , оскільки не знає його номера телефону. 
Оскільки відповідач добровільно повернути отриманні кошти відмовляється, позивачка змушена за захистом своїх майнових прав та інтересів звертатися до суду з цим позовом.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.10.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .
Ухвалою суду від 15.01.2026 року закрито підготовче провадження у справі.
Представник позивача наддав заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності позивача та представника, просить про задоволення позову в повному обсязі. 
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином, , в тому числі через оголошення на сайті Судова Влада. Відповідач відзив до суду не надав.
Судом  ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України.
Суд, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 28 січня 2025 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим № 87 посвідчена заява ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 (далі - відповідач) на підставі довіреності посвідченої в.о. начальника державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» 05.10.2023 року за реєстровим №44. Цією заявою ОСОБА_3 підтверджує факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 3500 доларів США, що еквівалентно 150 500 гривень, у якості завдатку в рахунок вартості частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для передачі ОСОБА_2 , який має намір продати це майно ОСОБА_1 чи вказаній нею особі в строк до 01 липня 2025 року за суму еквіваленту 7000 доларів США (з якої буде відраховано суму завдатку). 
Якщо ОСОБА_2 відмовиться від продажу квартири на вказаних умовах, від поверне ОСОБА_1 завдаток у подвійному розмірі. Якщо ОСОБА_1 відмовиться купити це майно на вказаних умовах, завдаток не повертається.
Як вбачається з скриншотів вайбер-листування, станом на 01 липня 2025 року ОСОБА_3 повідомила, що документи для продажу будинку ще не виготовлені та у неї відсутні кошти для їх подальшого оформлення.
Станом на час розгляду справи відповідач та його представник не повернули позивачеві кошти, а також не оформили нотаріально договір купівлі-продажу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог частин п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом абзаців 1, 3, 4 частини першої, частин другої третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Отже, попередній договір укладається у такі й же формі, як і основний.
У справі, що переглядається, між сторонами не було укладено попереднього договору у формі, передбаченій для договору купівлі-продажу нерухомого майна.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що "саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".
У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17, від 07 квітня 2025 року у справі № 751/2085/24та відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до даних правовідносин.
Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними, а тому суди попередніх інстанцій помилково застосували статтю 1212 ЦК України, не заслуговують на увагу.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності і взаємозв`язку, судом встановлено, що між ОСОБА_1 , та представником ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку із досягненням усної домовленості щодо умов купівлі-продажу, позивач передала ОСОБА_3 у якості авансу 3500 доларів США, про що останньою була надана нотаріально посвідчена заява від 28.01.2025 року.
У встановлений строк 01 липня 2025 року відповідач в особі свого представника третьої особи по справі відмовилися від укладання договору купівлі-продажу житлового будинку.
За такого отримана відповідачем сума у розмірі 3500 доларів США вважається отриманою нею безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню позивачці. 
Станом на час ухвалення рішення НБУ встановлений курс: 1 долар США 44,00 гривні, отже еквівалентом 3500 доларів США буде 154 000 грн .
Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення 145 635,70 грн., то саме така сума підлягає стягненню з відповідача.
За такого з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 145 635,70 грн., безпідставно отриманих його представником ОСОБА_3 в якості аванса.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1165,09 грн., понесені нею при поданні позову.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Звертаючись до суду , позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 8 000 грн, надану в суді першої інстанції.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги від 13.10.2025з додатком, копію акту наданих послуг від 25.03.2026 року та копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 13.10.2025 року та № 8 від 15.12.2025 року.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 8 000 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції: надання усної консультації , складання позовної заяви , прибуття до суду в судові засідання.
В питанні критеріїв оцінки розміру таких витрат слід врахувати висновки Великої Палати викладені у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що витрати на надання правничої допомоги, понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції, в розмірі 8 000 грн є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом робами, відповідають критерію розумності та справедливості.
Керуючись ст. ст. 18,79-81, 259, 263-265, 274 , 280-284 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про повернення коштів - задовольнити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти авансу у сумі 145 635 грн 70 коп. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1165 грн 09 коп. та 8000 грн витрат на професійну правнчу допомогу.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО