Справа № 462/8970/25 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/3909/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 квітня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання недійсним свідоцтва на торговельну марку та зобов`язання вчинити дії,
встановив:
У листопаді 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним свідоцтво України на торговельну марку № НОМЕР_1 від 30.10.2024 року, видане на ім`я ОСОБА_3 за заявкою m202301702, та зобов`язати державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести відомості про визнання недійсним повністю свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1 від 30.10.2024 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 за заявкою m202301702.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження в даній справі.
Роз`яснено позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. 
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 17 червня 2025 року по справі №910/4461/23, зводиться до того, що в силу Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» (абзацу третього статті 1, частини першої статті 14), власником свідоцтва на торговельну марку може бути лише фізична або юридична особа, а фізична особа-підприємець не може бути власником свідоцтва на торговельну марку. Вимога про визнання недійсним свідоцтва України на торговельну марку стосується позбавлення прав саме фізичної особи, як власника свідоцтва України на торговельну марку, та не впливає на права цієї ж особи, яка має статус фізичної особи-підприємця, а отже, належним відповідачем має бути особа в статусі фізичної особи, а не в статусі фізичної особи-підприємця.
Наголошує, що у зв`язку з наведеною правовою позицією Верховного Суду, позивач, звертаючись до суду, визначив суб`єктний склад сторін позову як фізичних осіб, а не фізичних осіб-підприємців, бо саме позивач, як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, є власником торговельної марки за свідоцтвом України № НОМЕР_2 від 31.01.2024 року та відповідач, як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, є власником торговельної марки за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 30.10.2024 року.
Підсумовуючи, зазначає, що спір у цій справі існує між двома фізичними особами, що унеможливлює розгляд справи в порядку господарського судочинства, відтак, висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки належною є, власне, цивільна юрисдикція для розгляду спору, що існує (п.8.58 постанови Верховного Суду від 17 червня 2025 року у справі №910/4461/23).
В судове засідання апеляційного суду 24.03.2026 року представник державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності їхньої сторони.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 02.04.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Таким чином, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна із сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. (Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №522/3454/16-ц (провадження №14-6цс18)).
Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Як вбачається з матеріалів справи, спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник з приводу свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1 . 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17 червня 2025 року у справі №910/4461/23, закриваючи провадження в частині вимог одної фізичної особи-підприємця до іншої про визнання недійсним свідоцтва України та зобов`язання державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України, на підставі п.1 ч.1 231 ГПК України зазначив, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_3 не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки власником свідоцтва України № НОМЕР_3 , яке визнається недійсним (за встановленими попередніми судовими інстанціями обставинами) є не відповідач 1 (фізична особа-підприємець), а фізична особа. Суд зазначив, що вимога стосується позбавлення фізичної особи права власності на торговельну марку, шляхом визнання недійсним свідоцтва, належним відповідачем щодо цієї вимоги має бути саме власник свідоцтва як фізична особа, а не фізична особа-підприємець, в зв`язку з чим зазначена вимога підлягає вирішенню в загальному суді.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки спір в даній справі виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1 , власником якої є ОСОБА_3 , а вимога ОСОБА_1 фактично стосується позбавлення фізичної особи права власності на торговельну марку, шляхом визнання недійсним свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_3 як фізичній особі, вимоги позовної заяви підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що дана справа не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спір виник між двома суб`єктами господарювання щодо права на торговельну марку під час здійснення господарської діяльності.
Згідно з п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).
Таким чином, порушення судом норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 02 квітня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич