ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 522/15146/22
провадження № 61-4070св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та 
в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 рокуу складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої 
ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . На час звернення з позовом до суду у вказаній квартирі не зареєстроване місце проживання жодної особи. 

Позивач зазначав, що з весни 2011 року до 11 травня 2021 року у вказаній квартирі проживав його син ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Рішенням суду від 
13 грудня 2021 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 розірвано. На момент звернення до суду з позовом відповідачі продовжують проживати 
в належній позивачу на праві приватної власності квартирі, при цьому вони здійснюють позивачу перешкоди в реалізації його права власності, а саме чинять позивачу перепони у доступі до його власності і користуванні нею. Крім цього, витрати на утримання квартири не несуть, оплату комунальних послуг не проводять внаслідок чого у позивача утворилась заборгованість.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди 
в користуванні квартирою АДРЕСА_2 ; виселити  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири  АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року 
в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване відсутністю у ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_3 іншого житла, тривалості часу проживання відповідачів у спірній квартирі, існування міцних зав`язків з місцем постійного проживання, а також тим, що виселення відповідачів за встановлених обставин є порушенням права відповідачів на повагу до житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

27 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням нової редакції, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 
2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року 
й ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 71, 72, 156 ЖК України, статті 391, статей 401-406 ЦК України у правовідносинах, які є подібними до тих, що становлять предмет розгляду цієї справи. Правові висновки, на які посилались суди першої 
і апеляційної інстанцій, не є релевантними до спірних правовідносин. Заявник вказує, що між позивачем і відповідачем не існувало і не існує жодних сімейних відносин, відповідачі не були членами сім`ї позивача. Вселення відповідачів 
у спірну квартиру відбувалось не на нормах ЖК України. Заявник вказує, що суди не врахували рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 05 жовтня 2000 року у справі «Kresimir Strunjak I drugi protiv Hrvatske», заява 
№ 46934/99.

Аргументи інших учасників справи

08 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновку щодо законності вселення відповідачів у спірну квартиру, факту відсутності у них іншого житла, в тому числі у неповнолітньої ОСОБА_3 , 
а також встановили обставини щодо тривалого часу проживання відповідачів 
у квартирі та їх зв`язок з цією квартирою, яка є їх єдиним місцем проживання. Посилання заявника на рішення ЄСПЛ від 05 жовтня 2000 року у справі «Kresimir Strunjak I drugi protiv Hrvatske» заява № 46934/99 є безпідставним, оскільки вказане рішення стосується правовідносин, що виникли з найму (оренди) житла. Норми матеріального права, на які заявник посилається в касаційній скарзі, взагалі не стосуються предмета спору, адже регулюють зовсім інші правовідносини. Вказує, що за сталою практикою ЄСПЛ і Верховного Суду, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне її виселення 
з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Приморського районного суду м. Одеси.

26 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 28 серпня 2017 року він як власник квартири надав свою нотаріально засвідчену згоду на реєстрацію 
ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_2 .

На момент звернення до суду з позовом у вказаній квартирі не зареєстроване місце проживання жодної особи.

З 03 серпня 2002 року ОСОБА_2 перебувала з сином позивача ОСОБА_11 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року (справа 
№ 522/19985/21).

У шлюбі у ОСОБА_2 і ОСОБА_12 народилися діти: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З осені 2011 року відповідачі постійно проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено 
в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 
№ 6-709цс16 викладена правова позиція, що «правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні 
з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно 
з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним 
у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити 
в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та 
є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ 
і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним 
у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її 
з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин 
з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44,).

Отже, позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втручання у її право особи на повагу до житла буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та 
є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований 
у спірній квартирі, проживає в ній з 2015 року та іншого житла немає.».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
- відповідачі вселились у квартиру зі згоди власника квартири після придбання ним її у власність у 2011 році в якості невістки та внука позивача, і весь час використовувалась для проживання сином власника квартири з сім`єю в якій згодом у 2014 році під час проживання у квартирі народилась внучка власника квартири;
- не мають на праві власності іншого житла та іншого місця проживання;
- ОСОБА_2 намагалася укласти з позивачем письмовий договір про порядок користування спірною квартирою, проте, позивач проігнорував запропонований варіант, альтернативного варіанту (власного проекту договору) спільного користування квартирою, позивач суду та відповідачу не надав. Інших доказів вчинення перешкод позивачу у користуванні належною йому квартирою в матеріалах справи немає;
- до жовтня 2021 року у квартирі проживав син власника квартири 
в зареєстрованому шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 та неповнолітніми на той час дітьми і борг за користування житлово-комунальні послуги виник за часів спільного проживання з відповідачами сина власника житла;
- відповідач після розлучення з сином позивача почала здійснювати оплату комунальних послуг за проживання у квартирі.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки у відповідачів виник міцний зв`язок з місцем постійного проживання, а тому їх виселення з квартири за встановлених у справі обставин 
і досліджених доказів не буде пропорційним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 17 вересня 
2025 року у справі № 306/123/22 (провадження № 61-3237св25).

Наведена практика Верховного Суду у цій постанові, спростовує аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Посилання заявника на рішення ЄСПЛ від 05 жовтня 2000 року у справі «Kresimir Strunjak I drugi protiv Hrvatske» заява № 46934/99 є безпідставним, оскільки вказане рішення стосується правовідносин, що виникли з найму (оренди) житла, що є відмінними від правовідносин, які виникли у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального 
і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення, ухвалені 
з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська