16 березня 2026 року Єдиний унікальний № 501/5036/25 Провадження № 2/501/1012/26

РІШЕННЯ
Іменем України
11 березня 2026 року       м. Чорноморськ
Чорноморський міський суд Одеської області
у складі: головуючого Тордія Е.Н., секретаря судового засідання Дунаєвої Т.В..
номер справи № 501/5036/25 провадження № 2/501/1012/26

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чорноморського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом позивача: ОСОБА_1 до відповідача: «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» предмет та підстава позову про стягнення невиплачених при звільнені одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

участь у справі приймали : представник позивача - Скрибка І.Ю.
представник відповідача -  ОСОБА_2 
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклав обставин правовідносин. Позиція сторін.
10 листопада 2025року ОСОБА_1 звернулась до Чорноморського міського суду Одеської області з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те ,що ОСОБА_1 працювала у філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» ( далі по тексту ПК АТ « УКРЗАЛІЗНИЦЯ» ) у виробничому підрозділі Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна. 23 серпня 2024 року ОСОБА_3 було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком . Відповідно до Наказу (розпорядження) №728/ОС від 23 серпня 2024 року ОСОБА_1 була передбачена виплата 10 середньомісячних заробітків (передбачена колективним договором - пункт 4.16 та додаток № 8 Колективного договору) з урахуванням рішення правління від 24 жовтня 2022 року (витяг з протоколу № Ц-54/90Ком.т.), проте передбачена виплата здійснена не була.
У зв`язку з викладеним просить суд поновити її право на отримання заробітної плати при звільнення та стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Окрім того просить стягнути витрати пов`язанні з отриманням правової допомоги у розмірі 20 000.00 грн.
Представник позивача , адвокат Скрибка І.Ю. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов та прохав у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі ,посилаючись на доводи надані у відзиві , застосувати положення ст. 256 Цивільного кодексу України.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.
Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
23 листопада 2025 року від ПК АТ « УКРЗАЛІЗНИЦЯ» надійшла заява про застосовування строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог. 
З використанням системи «Електронний суд» відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому товариство просило відмовити у позові в повному обсязі. Свої заперечення мотивує тим, що у наказі про звільнення позивача зазначено про виплату заявленої в позові одноразової, додаткової матеріальної допомоги після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця». Зазначає, що відповідно до п.1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану, дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Тому правлінням АТ «Укрзалізниця» на засіданні 14 березня 2022 року прийнято рішення, яке відображено в протоколі № Ц-54/31, яким призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної , на період дії воєнного стану в Україні, за винятком матеріальної допомоги на лікування та поховання. З листопада 2022 року виплата матеріальної допомоги, заявленої у позові здійснюється в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, згідно з графіком погашення. Крім того, вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском тримісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 233 Кодексу законів про працю України. Прохав в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
18 грудня 2025 року ПК АТ « УКРЗАЛІЗНИЦЯ» надійшли додаткові пояснення ,щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
17 лютого2026 року ПК АТ « УКРЗАЛІЗНИЦЯ» за клопотанням суду наданий розрахунок середнього оплати ОСОБА_1 .
Суд, вислухавши учасників судового процесу , дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Фактичні обставини встановлені судом.
Згідно відомостей трудової книжки ( серія НОМЕР_1 виданої 05 червня 1983 року ) ОСОБА_1 працювала у ФІЛІЇ "ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» виробничий підрозділ Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна з 16 травня 1986 року.(а.с.8-11).
Наказом (розпорядження) №728/ОС від 23 серпня 2024 року , ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі заяви. 
Відповідно до Наказу (розпорядження) №728/ОС від 23 серпня 2024 року позивачу передбачена виплата 10 середньомісячних заробітків (передбачена колективним договором - пункт 4.16 та додаток № 8 Колективного договору) з урахуванням рішення правління від 24 жовтня 2022 року (витяг з протоколу № Ц-54/90Ком.т.)( а.с.17).
Витяг із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, встановлює що згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 100-101).
З витягу із протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління ПК АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 24 жовтня 2022 року, згідно з пп.13.1 п.13.2 протоколу вбачається - здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» , які звільняються / будуть звільненні у період з лютого 2022 року одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та , додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п.3.3.21. Галузевої угоди , виплати яких були призупинені відповідно до п.1.1.4, пункту 1.1. рішення правління від 14 березня 2022 року ( протокол №Ц-544/31 Ком-т)( а.с.99).
Довідка від 20 листопада 2025 року №ПКВЧД-3-14/445 засвідчує ,що ОСОБА_1 при звільнені отримала наступні виплати: компенсацію невикористаної відступи за 22 календарні дні ; за відпрацьовані 15.25 годин у серпні , а також премію за підсумками роботи у липні – серпні 2024 року. Допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок роботодавця за 5 календарні дні було здійснено 06 вересня 2024 року , в день виплати заробітної плати за серпень 2024 року. Допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок Пенсійного фонду України за 5 календарних днів серпня було здійснено 06 вересня 2024 року( а.с.102-103).
З Довідки від 20 листопада 2025 року №ПКВЧД-3-14/446 вбачається що середня заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці до звільнення: червень- липень 2024 року становить 199093.00 грн. ( а.с.156).
Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 43 Конституції України передбачає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною 1 ст. 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі ст. 10 Кодексу Законів про працю України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст. 13 Кодексу Законів про працю України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 Кодексу Законів про працю України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі ст. 18 Кодексу Законів про працю України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч.2 ст. 97 Кодексу Законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до ст. 9 Кодексу Законів про працю України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. 
Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. 
Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. 
До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до вимог ст.47 Кодексу Законів про працю України , власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 Кодексу Законів про працю України .
Статтею 116 Кодексу Законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 Кодексу Законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним Кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 Кодексу Законів про працю України , спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 .
Відповідно до ч.1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні . 
Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Суд не бере до уваги пояснення представника відповідача ,що згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, грошової допомоги з нагоди ювілею .
Закон України № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, з наявної відкритої інформації постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області , яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 14 березня 2022 року, у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054).
Щодо застосування строку позовної давності .
Представником відповідача 23 листопада 2025 року заявлено про застосування строку позовної давності.
Згідно ч.2 ст.233 Кодексу Законів про працю України , в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. 
Крім того, за п.1 Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України , під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), що тривав протягом всього спірного періоду, строки визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Також рішенням  № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 Кодексу Законів про працю України , статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Аналіз наведених норм права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
На підставі вказаних норм , заява представника відповідача про застосування строків позовної давності , задоволенню не підлягає.
Відповідно до положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ч.1-3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо вимог про стягнення невиплачених при звільнені одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків.
Відповідно до Наказу (розпорядження) №728/ОС від 23 серпня 2024 року позивачу передбачена виплата 10 середньомісячних заробітків (передбачена колективним договором - пункт 4.16 та додаток № 8 Колективного договору) з урахуванням рішення правління від 24 жовтня 2022 року (витяг з протоколу № Ц-54/90Ком.т.), 
Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості з виплати заробітної плати при її звільненні.
Згідно довідки наданої відповідачем середньомісячний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням становить 19 902.93 грн. 
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 99514.65 гривень, невиплачену додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю в розмірі п`яті середньомісячних заробітків, що становить 99514.65 гривень, 
Загальний розмір не виплаченої позивачу при звільненні заробітної плати становить 199029.30 грн. 
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач просить стягнути середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 2 серпня 2024 року та станом на день ухвалення рішення у справі,
За розрахунками позивача загальна сума заробітної плати за два місяці становить 18870.09 + 9941.02 =27711.11 грн. За цей період позивачем відпрацьовано 240 годин ( 160 годин у червні ,80 годин у липні). Середній заробіток становить 27711.11 /240 годин =115.46 грн. х 8 годин робочого дня =923.70 грн. затримка розрахунку становить 403 робочих дні 923.70х 403 =327251.10 грн.
Перевіряючи доводи позивача щодо задоволення такої вимоги , Суд зауважує.
Як зазначалось вище, згідно ст. 117 Кодексу Законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у терміни, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Таким чином законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
Саме тому, враховуючи правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, період стягнення середнього заробітку у цій справі слід рахувати у межах шести місяців, визначених у редакції статті 117 КЗпП України.
Отже, середній заробіток за весь час затримки слід обрахувати з дня, наступного за днем звільнення ОСОБА_1 , тобто з дня, коли мали виплатити розрахунок, в даному випадку з 24 серпня 2024 року, враховуючи дату її звільнення , але не більше шести місяців, тобто до 24 лютого 2025 року, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 923.70 грн., що становить за 131 робочі дні 923.70х131 = 121 044,70 грн., що не перевищує загального розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати 199029.30 грн. , тобто є пропорційним. 
Протилежного відповідачем суду не надано в судовому засіданні не встановлено.
Висновок суду. 
Оцінивши надані докази у їх сукупності за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, Суд дійшов до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними та такими що підлягаю частковому задоволенню. 
Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості з виплати заробітної плати при її звільненні.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 99 514.65 грн. ; додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працею на залізничному транспорті 99 514.65 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 121 044,70 грн. Тобто , загальний розмір не виплаченої позивачу при звільненні заробітної плати становить 320074.00 грн.
Судові витрати.
Відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення заробітної плати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028.00 гривень на користь державного бюджету України.
Щодо стягнення витрат позивача на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 ст. 134 Цивільного процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. 
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано: Договором про надання правничої допомоги від 12 серпня 2025 року ,платіжною інструкцією від 15 серпня 2025 року. 
З урахування того, що справа не відноситься до складної, витраченого часу на підготовку справи , участь представника в судовому засіданні в РВК , урахування заперечень представника відповідача , з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Таким чином, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, Суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.9, 97,116,117 ,233 Кодексу Законів про працю України Суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення невиплачених при звільнені одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 
(ЄДРПОУ 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул.Єжи Гедройця, на користь  ОСОБА_1  , яка зареєстрована: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі витрати на правову допомогу у розмірі 5000.00 грн. 

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 
(ЄДРПОУ 40075815, адреса:, вул.Єжи Гедройця 03150, м.Київ судовий збір у розмірі 3028.00 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,з азначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1  , яка зареєстрована: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 
Відповідач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (ЄДРПОУ 40075815, адреса: 03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця.

Головуючий