Справа № 541/4637/25
Номер провадження 2/541/372/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

17 квітня 2026 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді – Городівського О.А.
за участю секретаря судового засідання – Ніколаєнко М.В.,
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Жиліної О.В.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом та законом,
встановив:
01 грудня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Жиліна О.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом та законом.
В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_2 склав заповіт, згідно з яким все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що по закону матиме право, в тому числі жилий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, право на земельний пай та майновий, грошові вклади з належними відсотками заповідалось повністю – ОСОБА_1 . Відповідно до спадкової справи, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_2 , спадщину прийняла позивач, а її мати – ОСОБА_3 , будучи дружиною спадкодавця, відмовилась від прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що по закону матиме право, в тому числі жилий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, право на земельний пай та майновий, грошові вклади з належними відсотками заповідалось ОСОБА_1 . Відповідно до спадкової справи, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_3 , спадщину прийняла позивач, а її рідна сестра – ОСОБА_1 , відмовилась від прийняття спадщини. З метою прийняття спадщини позивач звернулась до державного нотаріуса Миргородської державної нотаріальної контори Полтавської області Бобир Олени Юріївни. ОСОБА_1 отримала декілька свідоцтв про право на спадщину за законом щодо земельних ділянок, проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на сам будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивачеві було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації. 
Відповідно до ухвали судді від 05 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та її представник – адвокат Жиліна О.В., в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання з`явилась, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Черевки Миргородського району Полтавської області помер батько позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01 квітня 2009 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 09 лютого 1966 року (а.с. 10 на звороті, 118 на звороті).
З матеріалів спадкової справи № 154 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 вбачається, що за життя спадкодавець склав заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області 28 серпня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 66, згідно з яким все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що по закону матиме право, в тому числі жилий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, право на земельний пай та майновий, грошові вклади з належними відсотками заповідалось повністю ОСОБА_1 (а.с. 118).
Позивач спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 прийняла, що підтверджується відповідними заявами, свідоцтвами про право на спадщину за заповідальним розпорядженням та за законом, водночас дружина померлого ОСОБА_3 як спадкоємець за законом відмовилась від прийняття спадщини (а.с. 114-115, 117, 122, 126 на звороті).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Черевки Миргородського району Полтавської області померла мати позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 10 травня 2019 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 09 лютого 1966 року (а.с. 10, 118 на звороті).
З матеріалів спадкової справи № 50/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 вбачається, що за життя спадкодавиця склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області 28 серпня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 67, згідно з яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що по закону матиме право, в тому числі жилий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, право на земельний пай та майновий, грошові вклади з належними відсотками заповідалось ОСОБА_1 (а.с. 59 на звороті).
Позивач спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 прийняла, що підтверджується відповідними заявами, свідоцтвами про право на спадщину за законом, водночас ОСОБА_1 як спадкоємець за законом відмовилась від прийняття спадщини (а.с. 53, 56, 63, 77, 78 на звороті, 80 на звороті, 103 на звороті, 105).
Однак, постановою державного нотаріуса Миргородської державної нотаріальної контори Бобир О.М. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації (а.с. 13-14).
На даний час отримати правовстановлюючі документи (їх дублікат) на вказане майно неможливо через смерть спадкодавця, оскільки його цивільна правоздатність, як, фізичної особи, припинена у момент смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).
Згідно з рішенням двадцять восьмої сесії восьмого скликання Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 12 вересня 2023 року № 10 «Про перейменування вулиць населених пунктів Комишнянської селищної територіальної громади», відповідно до пункту 41 статті 26, частини 1 статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій», розглянувши звіт про результати громадського обговорення, проведеного на підставі рішення виконавчого комітету селищної ради від 20 червня 2023 року № 82 «Про проведення громадського обговорення щодо перейменування вулиць населених пунктів Комишнянської селищної територіальної громади», селищна рада вирішила перейменувати вулиці населених пунктів Комишнянської селищної територіальної громади: у селі Черевки вулицю Вишнева на вулицю Юрія Губаньова (а.с. 21).
Відповідно до копії особових рахунків № НОМЕР_4 з погосподарської книги № 2 Черевківської сільської ради за 1971, 1972, 1973 роки, № НОМЕР_5 з погосподарської книги № 2 Черевківської сільської ради за 1996-2000 роки, виписки з погосподарської книги № 1 Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області на 2006- 2010 роки, головою сім`ї, домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , значився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 20, 44-47).
А згідно з випискою з погосподарської книги № 3 Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області на 2011-2015 роки, головою вищевказаного домогосподарства була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка була єдиним членом домогосподарства (а.с. 20 на звороті).
Відповідно до п. 4 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.
Відповідно до п. 6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.
Таким чином, на час, коли ОСОБА_2 був головою домогосподарства, яке розташоване в сільському населеному пункті, реєстрація права власності не передбачалася.
Відповідно до п. 3.1. листа ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. 
Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
Згідно зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 – 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Земельна ділянка площею 0,2500 га, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5323288601:01:001:0492, а також земельна ділянка площею 0,3600 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5323288601:01:001:0491, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були успадковані позивачем ОСОБА_1 за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якій вони належали на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯЙ №004368, виданого відділом Держкомзему у Миргородському районі Полтавської області, 06 жовтня 2011 року, Державного акту на право власності на землю серії ЯЙ №004314, виданого відділом Держкомзему у Миргородському районі Полтавської області 06 жовтня 2011 року, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, зареєстрованими в реєстрі за № 1-402, № 1-403, та витягами з Державного реєстру речових прав від 15 жовтня 2025 року № 447894955, № 447895633 (а.с. 11-12).
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України.
Так, згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до статті 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.
Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності.
Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування.
Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220 ЦК України).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 328 ЦК України закріплено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України, у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною третьою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
З огляду на вищезазначене та зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що прийняла спадщину, вважаю, що даний позов необхідно задовольнити та визнати за позивачем право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку А-1, а1, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., літньої кухні Б, прибудови до літньої кухні б, сараю В, Е, Ж; погребу Г, сарай-прибудови Д, вбиральні 3, господарських споруд №2-8, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.
У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 328, 375, 376, 392, 1217, 1268 ЦК України, ст.ст. 5, 10, 12, 13, 263, 264, 265, 266, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -
вирішив:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом та законом – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку А-1, а1, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., літньої кухні Б, прибудови до літньої кухні б, сараю В, Е, Ж; погребу Г, сарай-прибудови Д, вбиральні 3, господарських споруд №2-8, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2026 року. 

Суддя	  	О.  А.  Городівський