Справа № 305/1919/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бакшеєва Аліна Вячеславівна, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року у складі судді Марусяк М.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 , з відповідачем ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2012. Рішенням Рахівського районного суду від 20.01.2023 по справі № 305/2504/22, шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі в них народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.2016. 
У період шлюбу подружжям був збудований житловий будинок загальною площею 194,7 м.кв., та житловою площею 97,3 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1 (право власності рареєстровано 13.12.2022) та набуто у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0,0822 га, кадастровий номер 2123684000:06:002:0023 (право власності зареєстровано 18.02.2014). Наявність нерухомого майна засвідчено наступними документами: Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 317910988 від 16.12.2022; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 17956227 від 18.02.2014; Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиногореєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 384837902 від 28.06.2024. 
У документах власником зазначеного нерухомого майна вказано колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_1 . Однак, насправді вищезазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено вище, у шлюбі позивачки з відповідачем народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення син проживає разом з позивачкою і зареєстрований за її адресою. На підставі судового наказу Рахівського районного суду Закарпатської області 17.12.2022 у справі №305/2518/22 відповідача зобов`язано сплачувати аліменти на утримання однієї дитини у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 21 грудня 2022 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (додається) розмір аліментів, що стягується з відповідача на утримання дитини у грошовій сумі складає 2858,75 грн. Однак, така сума одержуваних аліментів є недостатньою для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, тобто забезпечення всім необхідним для його нормального розвитку. Ці кошти навіть не покривають прожитковий мінімум, встановлений на дітей віком від 6 до 18 років, який становить 3196 гривень. Їх не вистачає на покриття базових потреб: харчування, проживання, купівлю одягу. За інформацією позивачки, приблизна сума витрат на утримання дитини в місяць становить біля 10000 гривень а саме: 3000 гривень харчування дитини вдома; 2000 гривень харчування дитини в школі та придбання шкільного приладдя; 2000 гривень витрати на одяг та взуття; 3000 гривень комунальні послуги (електроенергія, інтернет, телебачення; мобільний зв`язок, опалення, вивіз побутових відходів, тощо). Всі ці витрати необхідні для забезпечення всебічного розвитку, навчання, виховання дитини. Вказані витрати здійснюються за рахунок позивачки, так як сплачених відповідачем аліментів вкрай не вистачає. Крім вищенаведеного, у сина позивачки серйозні проблеми зі здоров`ям. У дитини діагностовано бронхіальну астму та супутні захворювання. У зв`язку з цим дитина потребує на регулярній основі медичного обстеження та лікування, яке забезпечує позивачка. У свою чергу, це зумовлює значні витрати на діагностику, лікування, придбання ліків і медикаментів. Одне обстеження і лікування дитини у медичному центрі «Пріма Мед» (м. Івано-Франківськ) обійшлося позивачці більше 5 тисяч гривень (не враховуючи витрати на транспорт, проживання і харчування). Ці витрати також лягли повністю на плечі позивачки (підтверджуючі документи додаються). Відповідач участі у витратах, пов`язаних з хворобами дитини, не бере. Разом з тим, за інформацією позивачки, відповідач на регулярній основі працює на сезонних роботах за кордоном і отримує достатній дохід, однак, наразі довести це не має можливості, тому стягнення аліментів з відповідача здійснюється, як з непрацюючої особи. 
Таким чином, з урахуванням істотних обставин, зокрема, інтересів неповнолітньої дитини, її проживання з позивачкою, одноосібне виховання нею дитини, недостатність одержуваних аліментів для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, позивачка вважає за необхідне просити відступити від презумпції рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя, визнавши за позивачкою право власності на 2/3 житлового будинку загальною площею 194,7 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1 та 2/3 земельної ділянки загальною площею 0,0822 га, з кадастровим номером 2123684000:06:002:0023. 
Позивачка вважає, що такий поділ буде справедливим, оскільки на час набуття спірного нерухомого майна їх сім`я складалася з трьох осіб: чоловіка, жінки і дитини, тому кожному з них має належати рівна частка, тобто 1/3 майна. Оскільки дитина проживає в позивачкою, вважає, вони разом можуть претендувати на 2/3 майна. Крім цього, позивачка просить стягнути з відповідача судовий збір в сумі 9084 гривні, а також витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 2500 гривень за послуги здійснення оцінки нерухомого майна для визначення суми судового збору.
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 194,7 м.кв., житловою площею 97,3 м. кв., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2670894721060, дата державної реєстрації: 13.12.2022, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0822 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 295713821236, дата державної реєстрації 18.02.2014, кадастровий номер земельної ділянки: 2123684000:06:002:0023, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 5792 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) гривні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бакшеєва Аліна Вячеславівна, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірна земельна ділянка є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ним в порядку приватизації. Аналогічна правова позиція міститься в постанові КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Згідно свідоцтва про право власності на даній земельній ділянці розташований також житловий будинок, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.04.2008 року. До відзиву на позовну заяву було додано свідоцтво про право власності та виписки з погосподарської книги, що на спірній земельній ділянці розташований за адресою: АДРЕСА_2 розташований окрім спірного житлового будинку, ще житловий будинок 1962 року забудови, право власності на який зареєстроване у 2008 році, однак суд не надав оцінки цим доказам та визнав за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, порушивши при цьому право власності власника другого будинку. Вирішуючи питання про розподіл житлового будинку, слід звернути увагу суду на те, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності за відповідачем ОСОБА_1 зареєстроване 13.12.2022 року, а згідно рішення суду про розірвання шлюбу, сама позивач зазначила, що шлюбно – сімейні стосунки між сторонами припинені з січня 2022 року, що встановлено рішенням суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності сторін.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивачка має право на1/2 частку у даному майні, та відсутні підстави для відступлення від презумпції рівності часток при поділі даного майна.
З даними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такі відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 20.01.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 05 жовтня 2012 року, у виконавчому комітеті Костилівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, актовий запис №15, розірвано.
За час перебування у шлюбі в сторін народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.2016. Після розлучення син проживає разом з позивачкою і зареєстрований за її адресою.
У період шлюбу подружжям був збудований житловий будинок загальною площею 194,7 м.кв., та житловою площею 97,3 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1 (право власності рареєстровано 13.12.2022) та набуто у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0,0822 га, кадастровий номер 2123684000:06:002:0023 (право власності зареєстровано 18.02.2014).
Будівельний паспорт на вищевказаний будинок був виданий 26.09.2019.
Згідно роздруківки Держархбудінспекції України повідомлення про початок будівельних робіт від 14.10.2019.
Технічний паспорт виготовлено станом на 30.09.2022.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317910988 від 16.12.2022 року, будинок в АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17956227 від 18.02.2014 року, земельна ділянка з кадастровим номером 2123684000:06:002:003 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0822 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу по справі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 17956088 в порядку приватизації від 18.02.2014.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, від 02.05.2024, вартість житлового будинку загальною площею 194,7 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , складає 1931813,92 гривень.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, від 02.05.2024, вартість земельної ділянки з кадастровим номером 2123684000:06:002:003 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0822 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає 260272,79 гривень.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст.ст.177, 178, 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 331 ч. 2 ЦК України, право власності на новостворений житловий будинок виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (на нерухому річ) забезпечує його оборотоздатність у цивільному обороті.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок, загальною площею 194,7 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , був побудований та зареєстровано право власності на нього під час перебування сторін у шлюбі, а також набуто у власність земельну ділянку загальною плащею 0,0822 га з кадастровим номером 2123684000:06:002:0023, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому відповідно вказаний будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
Відповідач ОСОБА_1 не спростував жодними належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності колишнього подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18), зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя, то до позивачки ОСОБА_2 , перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок, а спірна земельна ділянка, незважаючи на те, що вона набута відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку приватизації, належить до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям по 1/2 частці за кожним, і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,0822 га, з кадастровим номером 2123684000:06:002:0023 об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину вищевказаного майна.
Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують, ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин справи та помилковому тлумаченні вищевказаних норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Посилання в апеляційній скарзі, на спірній земельній ділянці розташований, окрім спірного житлового будинку, ще житловий будинок 1962 року забудови, право власності на який зареєстроване у 2008 році, не заслуговують на увагу, оскільки з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,0822 га, з кадастровим номером 2123684000:06:002:0023, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд зареєстрована за відповідачем 18.02.2014 року, саме на цій земельній ділянці за відповідачем 13.12.2022 року зареєстрований об`єкт нерухомого майна – спірний житловий будинок. Натомість матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що житловий будинок 1962 року забудови, право власності на який зареєстроване у 2008 році, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2123684000:06:002:0023.
Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни не має.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бакшеєва Аліна Вячеславівна, залишити без задоволення.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 16 березня 2026 року. 
Головуючий :      
Судді: