ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року
м. Харків
справа № 639/841/22
провадження № 22-ц/818/1235/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2025 року в складі судді Марченка В.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2019 року в справі № 639/2072/19 позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів було задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 186000,00 доларів США та 3 % річних за період з 01.01.2019 року по день винесення рішення судом у сумі 3042 доларів США, усього 189042,25 доларів США та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. 
Вважав, що договір позики на підставі якого було видано розписку, і стягнуто кошти, недійсним, у зв`язку з тим що він є фіктивним і спрямованим на відчуження майна внаслідок виконання судового рішення з метою приховування майна від конфіскації та стягнення шкоди в кримінальній справі. 
Зазначив, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 12012220450000665 від 19.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення — злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Обвинуваченим у скоєнні злочину є ОСОБА_3 , якому ставиться у провину той, факт, що у 2009 році він скориставшись особистим знайомством з ОСОБА_1 та маючи доступ до аркушів паперу з підписами ОСОБА_1 , які останній не одноразово передавав бухгалтеру для швидкого оформлення банківських платіжних документів, отримав чистий аркуш паперу, на якому мався тільки особистий підпис ОСОБА_1 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодінні чужим майном, шляхом обману, ОСОБА_3 виготовив розписку від імені ОСОБА_1 , в яку було внесено неправдиві відомості, а саме склав на комп`ютері текст, зміст якого було боргове зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 на суму 700 000 доларів США, хоча в дійсності будь-яких боргових зобов`язань між ними не було. Після чого за допомогою принтера роздрукував вказаний текст на аркуші паперу з особистим підписом ОСОБА_1 . 
У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у сумі 5 593 000 грн., посилаючись на те що, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів у сумі еквівалентній 700 000 доларів США, про що видано вищевказану розписку. 
В лютому 2019 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру, а березні обвинувальний акт було передано до Дзержинського районного суду м. Харкова.
08 квітня 2019 року дружиною ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було пред`явлено до ОСОБА_3 позов про стягнення грошових коштів. 
Вказав, що його визнано потерпілим у кримінальному провадженні, відкритому за його заявою, яке внесено до ЄРДР за № 12019220500002100 від 10.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - шахрайство. Фабулою справи є той факт, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посягають (намагаються відібрати, переписати, присвоїти) на майно, яке внаслідок конфіскації згідно санкції ч. 4 ст. 190 КК України за кримінальним провадженням 12012220480000665 (яке знаходиться на розгляді у Дзержинському районному судді м. Харкова та в якому ОСОБА_3 є обвинуваченим), повинно бути конфісковано на користь держави. Ним, як потерпілим за цим кримінальним провадженням, подано до суду цивільний позов про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_3 11 000 000 грн моральних збитків потерпілому, що також стало мотивом у ОСОБА_3 для виведення майна з під можливого арешту. 
Вважав, що видання розписки в даному випадку є фраудаторним правочином, який вчинено на шкоду кредитору.
Просив визнати недійсним договір позики грошових коштів у розмірі 186 000,00 доларів США, укладений 24.04.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано наявність кількох боргів ОСОБА_3 перед ним. Зазначив, що самі дії, які утворюють склад кримінального правопорушення були вчинені ОСОБА_3 у 2009 році, тобто значно раніше, ніж було складено боргову розписку. Судом не надано оцінку, що повідомлення про підозру та час складання обвинувального акту потрапило до інтервалу часу реального виготовлення розписки. Пізніше, під час розслідування кримінального провадження у 2012 та 2016 роках було проведено низку експертиз, які підтвердили факт підробки ОСОБА_3 його боргового зобов`язання на суму 700 000,00 доларів США. Відповідно, ОСОБА_3 розумів неминучість доведення вини і відповідно склав боргову розписку зі своєю дружиною. Відомості до ЄРДР по кримінальному провадженню було внесено ще у 2012 році і ОСОБА_3 був чудово обізнаний про його існування, так само як і про заявлену ним як потерпілим моральну шкоду. 08.04.2019 дружиною ОСОБА_3 було пред`явлено позов про стягнення грошових коштів та практично в цей саме проміжок часу вона звертається до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Суд першої інстанції не надав оцінку стосовно відсутності спору про стягнення грошових коштів та поділу майна подружжя. Суд першої інстанції проігнорував його доводи про відсутність у справі доказів того, звідки у ОСОБА_2 грошові кошти, які вона буцімто надала в борг своєму чоловіку та неможливість взагалі накопичити таку суму готівкових коштів з половини заробітків ФОП ОСОБА_3 . Судом першої інстанції проігноровано його доводи про недобросовісну поведінку відповідачів, яка полягала як у складенні недостовірної розписки, так і у подальшій процесуальній поведінці.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12012220450000665 від 19.12.2012 року, дата надходження заяви 12.12.2011, фабула: 26 січня 2008, невстановлена особа виготовила свідомо підроблений документ - розписку, згідно якої ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 грошову суму, нібито на лікування батька (а.с.36,104 том 1). 
Відповідно до постанови про визнання особи потерпілим від 15.12.2011 року, ОСОБА_1 було визнано потерпілим у кримінально провадженні (а.с.46,113 том 1).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року у справі № 639/18154/13-к (провадження №1-кс/638/5570/18) встановлено, що 29.10.2018 року ОСОБА_3 було поштою направлено повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство), тобто у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману в особливих розмірах, за яке за законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна (а.с.37-38,105-106 том 1). 
15.12.2011 року ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження подано цивільний позов про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_3 збитків потерпілому ОСОБА_1 (а.с.112 том 1). 
Відповідно до обвинувального акту у кримінальному проваджені відносно ОСОБА_3 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012220480000665 від 19.12.2012 року вбачається, що прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області юрист 2 класу Овод К.К. 22 березня 2019 року було складено обвинувальний акт, внесено у Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012220480000665 відносно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство), тобто у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману в особливих розмірах (а.с.41-45,109-111 том 1).
Відповідно до копії розписки від 21.04.2018, що ОСОБА_3 даною розпискою підтверджує, що сьогодні зайняв 186 000,00 доларів США у своєї дружини ОСОБА_2 , її особисті грошові кошти, не є спільно набутим майном. Зобов`язався зайняті грошові кошти повернути у повному обсязі 186 000,00 доларів США до 31.12.2018 року за місцем реєстрації (а.с.17,93 том 1). 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою від 21.04.2018 справа № 639/2072/19 (а.с.12-14,89-91 том 1).
У справі № 639/2072/19 ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позову (а.с.18,94 том 1).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року у справі № 639/2072/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 186 000,00 доларів США та 3% річних за період з 01.01.2019 по день винесення рішення судом у сумі 3 042, 25 доларів США, усього 186 042, 25 доларів США, та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн (а.с.31-35,101-103 том 1).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги та апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових витрат, закрито.
Відповідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 17658/23-34, складеної 01.08.2024 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, записи в розписці від імені ОСОБА_3 , датованій 21.04.2018 року виконані у період часу червень 2018 року - березень 2019 року. Більш точно встановити період виконання досліджених записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням наявних методик дослідження штрихів рукописних записів і підписів. Записи в розписці від імені ОСОБА_3 , датованій 21.04.2018 року виконані не в дату вказану в документі (21.04.2018), а пізніше. Інтервал між фактичною датою створення розписки від імені ОСОБА_3 , датований 21.04.2018 року і датою зазначеною в розписці (21.04.2018) складає більше місяця (а.с.57-72 том 4).

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна (а.с.52-57,118-123 том 1).
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року у справі № 643/11791/19 позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на (одну другу) частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 70, 20а, 28, 29, 30, 31, 32 загальною площею 265,5 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «А-5», за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на (одну другу) частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 70, 20а, 28, 29, 30, 31, 32 загальною площею 265,5 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «А-5», за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна подружжя;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , в порядку розподілу майна подружжя;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 61.20 кв. м., житлова площа 38.30 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ; надвірних будівель: два сараї Б, Д, літня кухня В, гараж Г, вбиральня Е, огорожа 1-5, каналізаційна яма К., в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 61.20 кв. м., житлова площа 38.30 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ; надвірних будівель: два сараї Б, Д, літня кухня В, гараж Г, вбиральня Е, огорожа 1-5, каналізаційна яма К., в порядку розподілу майна подружжя;
визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 61.20 кв. м., житлова площа 38.30 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ; надвірних будівель: два сараї Б, Д, літня кухня В, гараж Г, вбиральня Е, огорожа 1-5, каналізаційна яма К., в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 61.20 кв. м., житлова площа 38.30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; надвірних будівель: два сараї Б, Д, літня кухня В, гараж Г, вбиральня Е, огорожа 1-5, каналізаційна яма К., в порядку розподілу майна подружжя.
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0730 (сімсот тридцять десяти тисячних) гектарів за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0730 (сімсот тридцять десяти тисячних) гектарів за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку розподілу майна подружжя.
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/4 частину складу літ. В-1 загальною площею 331.3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці розміром 12 040 кв. м. розташовано: гаражі А-1 (цегла) загальною площею 477.1 кв. м., міханічна майстерня Б-1 (цегла) загальною площею 305.7 кв. м., матеріальний склад В-1 (цегла) загальною площею 331.3 кв. м., трансформаторна підстанція Д-1 (цегла) загальною площею 49.1 кв. м., убиральня Г (дерев), огорожа 1-8, в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/4 частину складу літ. В-1 загальною площею 331.3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці розміром 12 040 кв. м. розташовано: гаражі А-1 (цегла) загальною площею 477.1 кв. м., міханічна майстерня Б-1 (цегла) загальною площею 305.7 кв. м., матеріальний склад В-1 (цегла) загальною площею 331.3 кв. м., трансформаторна підстанція Д-1 (цегла) загальною площею 49.1 кв. м., убиральня Г (дерев), огорожа 1-8, в порядку розподілу майна подружжя;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень № 7, 8, 9, 10 в літ. «М-1» залізо бетон, загальною площею – 996.9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 , в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень № 7, 8, 9, 10 в літ. «М-1» залізо бетон, загальною площею – 996.9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 , в порядку розподілу майна подружжя;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень 1-3, 11-15 в літ. М-1 загальною площею 270.0 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 , в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень 1-3, 11-15 в літ. М-1 загальною площею 270.0 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 , в порядку розподілу майна подружжя;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень № 5, 6 в літ. «М-1» нежитлової будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 бетон, загальна площа – 496.9 кв. м., в порядку розподілу майна подружжя; визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/4 частину нежитлових приміщень № 5, 6 в літ. «М-1» нежитлової будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 бетон, загальна площа – 496.9 кв. м., в порядку розподілу майна подружжя (а.с.58-60,124-126 том 1).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12019220500002100 від 10.12.2019 року, дата надходження заяви 09.12.2019, правова кваліфікація ч.2 ст.190 КК України, заявник: ОСОБА_1 , короткий виклад обставин: 20.08.2019 за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_3 шляхом отримання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова по справі № 639/2072/19, за фіктивним позовом його дружини щодо стягнення з нього боргових зобов`язань, шахрайським шляхом намагається уникнути від реалізації покарання у вигляді конфіскації майна, яке передбачено санкцією ч.4 ст.190 КК України та тим самим заволодіти майном ОСОБА_1 (а.с.61,127 том 1).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 638/17565/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення сплаченої заборгованості за кредитним договором в порядку регресу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року – скасовано, ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в порядку регресу у сумі – 1 165 311,78 грн (а.с.145-150 том 4).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року у справі № 2-2093/10 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 5593000,00 грн – задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 5593000,00 грн, а також судові витрати в сумі 1820,00 грн (а.с.177-180 том 1).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2010 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 (а.с.181-183 том 1).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2010 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року залишено в силі (а.с.184-188 том 1).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 – задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 – відмовлено (а.с.189193 том 1).
Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2017 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року залишено в силі (а.с.194-202 том 1).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Зважаючи на те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися з урахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37390св18).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20, провадження № 61-2477св23; від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21,провадження № 61-4014св23).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17, провадження № 61-42114св18).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи – стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).
У постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц Верховний Суд звертав увагу на те, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
У постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, таких висновків: «…у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин».
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Матеріали справи свідчать про те, що 21.04.2018 ОСОБА_3 склав розписку, відповідно до якої останній зайняв 186 000,00 доларів США у своєї дружини ОСОБА_2 , її особисті грошові кошти, не є спільно набутим майном, та зобов`язався зайняті грошові кошти повернути у повному обсязі 186 000,00 доларів США до 31.12.2018 року за місцем реєстрації. 
У справі № 639/2072/19 Жовтневий районний суд м. Харкова 18 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задовольнив та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 186 000,00 доларів США та 3% річних за період з 01.01.2019 по день винесення рішення судом у сумі 3 042, 25 доларів США, усього 186 042, 25 доларів США, та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.
У справі № 639/2072/19 встановлено, що 21 квітня 2018 року ОСОБА_3 зайняв 186000,00 доларів США у своєї дружини ОСОБА_2 , які не є спільно набутим майном та зобов`язався повернути їх до 31.12.2018 року, про що ним було складено розписку; позикодавець свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, відповідач, грошові кошти не повернув у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. 
Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 01.08.2024 № 17658/23-34, оскільки договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки (див. постанови Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22), від 17 листопада 2025 року у справі № 931/96/24 (провадження № 61-15581св24).

Колегія суддів зазначає, що частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) зазначила, що у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин. 
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 12012220450000665 від 19.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України та в рамках вказаного кримінального провадження ним подано цивільний позов про відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 11000000,00 грн, про що останній також був обізнаний.
Між тим, матеріали справи свідчать про те, що повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 12012220480000665 було направлено поштою ОСОБА_3 лише 29.10.2018, а обвинувальний акт складено 22.03.2019. Тобто, позивачем не доведено вчинення неправомірних дій відповідачів, а саме того, що на день укладення договору позики ОСОБА_3 був підозрюваним або обвинуваченим у кримінальному провадженні № 12012220480000665, що ОСОБА_3 було дійсно відомо про наявність цивільного позову у кримінальному провадженні № 12012220480000665. 
Таким чином, стверджувати, що на момент укладення між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 оспорюваного правочину, останній був обізнаний про ймовірність виникнення у майбутньому підстав для стягнення на користь позивача, як потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, підстави відсутні, що в свою чергу не дає можливість кваліфікувати дії відповідачів як недобросовісні й такі, що спрямовані на зловживання правом. 

Погоджується колегія суддів з висновком суду про те, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину неможливо задовольнити вимоги стягувача за рахунок майна ОСОБА_3 , а також відсутня інформація щодо наявності чи відсутності у останнього коштів для задоволення вимог позивача. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року у справі № 2-2093/10, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг в сумі 5 593 000,00 грн.
На цей час зазначене рішення суду є чинним, в той час як обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 11000000,00 грн в судовому порядку не встановлена, ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину щодо ОСОБА_1 не визнаний.
Наразі грошові зобов`язання, встановлені судовими рішеннями, ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 перевищують грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 .
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного правочину.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається. 
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова