Справа № 130/2801/25 
Провадження №11-кп/801/177/2026 
Категорія: 254 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_5 , 
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
захисника – ОСОБА_8 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 12025025130000108, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 серпня 2025 року, за апеляційною скаргою з доповненням прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, одруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
08 березня 2024 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська до покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
у с т а н о в и в :
Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини
Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України (далі - мовою оригіналу) призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків та призначено покарання за ч. 1 ст. 309 КК України та покарання, призначене вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За обставин установлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 25 серпня 2025 року приблизно о 14:00 год, перебуваючи в лісовому масиві поблизу селища Кармалюкове Жмеринського району Вінницької області, він у кущах знайшов поліетиленовий пакет, при візуальному огляді якого встановив, що всередині знаходиться речовина рослинного походження зеленого кольору у висушеному стані, яку він помістив до підлокітника між водійським та пасажирським сидінням належного йому автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2102», для особистого вживання без мети збуту.
Цього ж дня, приблизно о 14:30 год ОСОБА_7 , під час здійснення незаконної порубки деревини, був виявлений лісником ДП «Жмеринський райагроліс» у лісосмузі між селами Рожепи та Кармалюкове Жмеринського району Вінницької області. 
Надалі, у період часу з 18:03 до 18:57 год під, час проведення огляду місця події в автомобілі марки «ВАЗ», моделі «2102», що належить ОСОБА_7 , у підлокітнику між водійським та пасажирським сидінням було виявлено та вилучено полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору – канабісом, масою 22,61 г.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту. 
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі з доповненням прокурор Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, просить цей вирок скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Просить у цій частині ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим та призначити покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України шляхом повного приєднання покарання за цим вироком та вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 березня 2024 року призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України та штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, який виконувати окремо.
В решті вирок залишити без змін.
Апеляційна скарга з доповненням мотивована тим, що:
місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив основне покарання розмір якого, яке не сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України;
місцевим судом не визначено принцип призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю вироків, а також фактично не визначено покарання за сукупністю вироків.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з доповненнями з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити. 
Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 не заперечили проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями прокурора. 
Мотиви суду
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зі змінами прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.
Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:
«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».
Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:
характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком;
характеристику особи обвинуваченого, який визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення; на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; одружений; задовільно характеризується за місцем проживання; проходив службу у ЗСУ, є учасником бойових дій; раніше судимий за ч. 1 ст. 309 КК України, однак після засудження на шлях виправлення не став, покарання у виді штрафу не сплатив;
обставину, що пом`якшують покарання – щире каяття;
відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, обставин його вчинення та даних про особу винного місцевий суд призначив покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України в межах санкції у виді пробаційного нагляду строком на 3 роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України.
З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції та вважає, що призначене місцевим судом покарання за пред`явленим обвинуваченням є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення злочинів іншими особами.
Водночас, в апеляційній скарзі з доповненнями прокурором не наведено мотивів посилення призначеного ОСОБА_7 покарання шляхом призначення цього покарання у більшому розмірі.
Місцевий суд належним чином використав свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення в частині того, що визначений ОСОБА_7 вид та розмір відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, що забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Мотивованих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання за пред`явленим обвинуваченням апеляційна скарга з доповненнями прокурора не містить.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за сукупністю вироків, заслуговують на увагу з огляду на таке.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.
У роз`ясненнях, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання у кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Аналіз конструкції цієї норми закону дозволяє дійти висновку, що для застосування закріплених у ній правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначив і відповідні спеціальні умови, що мають бути встановлені судом в їх нерозривній єдності:
перша з яких стосується моменту вчинення кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;
друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент, визначений у ч. 1 ст. 71 КК України, - момент призначення судом покарання за новим вироком.
Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
При цьому, на необхідність точного визначення виду та розміру невідбутої частини основного та/або додаткового покарання за попереднім вироком при призначенні засудженому покарання за правилами ст. 71 КК України указують і вимоги частини 4 цієї статті, згідно з якою остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Згідно з ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах про те, що положення ч. 3 ст. 72 КК прямо вказують на необхідність застосування вимог статей 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, оскільки передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань під час призначення їх за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалює рішення про їх самостійне виконання.
Указане повністю узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 лютого 2025 року у справі 369/18964/23.
З оскаржуваного вироку слідує, що суд звернув увагу на указані норми КК України в мотивувальній частині рішення, однак не правильно застосував їх у резолютивній частині оскаржуваного вироку.
Так, цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України.
08 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджений вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
Станом на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України у цьому кримінальному провадженні, а також на момент ухвалення місцевим судом оскаржуваного вироку, штраф за попереднім вироком сплачений не був.
Оскільки штраф, як вид покарання складанню з іншими видами покарань не підлягає, то при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції мав застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України, приєднавши до покарання за новим вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року покарання у вигляді штрафу за попереднім вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 березня 2024 року, та призначити остаточне покарання, яке мало б бути більшим від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Ба більше, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків місцевий суд не указав обов`язків, покладених оскаржуваним вироком на засудженого до пробаційного нагляду ОСОБА_7 .
Покладення обов`язків є невід`ємною частиною покарання засудженому до пробаційного нагляду. 
Указана норма закону є імперативною і підлягає обов`язковому виконанню.
За змістом п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України резолютивна частина обвинувального вироку повинна містити, з-поміж іншого, рішення про початок строку відбування покарання.
Як слідує з вироку, який оскаржується, місцевий суд, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання у виді пробаційного нагляду, в резолютивній частині вироку на зазначив про початок строку цього покарання, що значно ускладнює виконання вироку.
Згідно зі ст. 492 КВК України строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації, що слід зазначити в резолютивній частині судового рішення (вироку), яким завершується розгляд.
Отже, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (ч. 1 ст. 71 КК України), що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 та п. 2 ч.1 ст. 420 КПК України є підставою для часткового скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання та вирішення питання про початок строку відбування покарання, з ухваленням у цій частині нового вироку.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу з доповненнями прокурора слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, з ухваленням у цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу з доповненням прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 12025025130000108 від 25 серпня 2025 року за обвинуваченням  ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити у цій частині новий вирок.
Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України, а саме: 
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 
не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 
виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 березня 2024 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України, а саме: 
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 
не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 
виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;
та штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.
Початок строку покарання у виді пробаційного нагляду рахувати з дня постановлення ОСОБА_7 на облік уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2   ОСОБА_3     ОСОБА_4