Справа № 348/1061/25 
Провадження № 22-ц/4808/199/26 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О., 
секретаря     Шемрай Н.Б.
за участю  представника відповідача адвоката Сторожука А.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 – адвоката Герасимчука Олега Олександровича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Бабій О. М. в місті Івано-Франківську, у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про визначення місця проживання дітей,-
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Герасимчук О. О. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про визначення місця проживання дітей.
Позов мотивований тим, що з 28 квітня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час їх перебування у шлюбі у них народилося четверо синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Подружні відносини між сторонами не склалися та на підставі рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2021 року шлюб між ними було розірвано.
У зв`язку з тим, що відповідач відмовлявся матеріально допомагати дітям, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду із позовом до нього про стягнення аліментів.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2021 року ухвалено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.
Представник позивачки зазначав, що на час подання позову діти проживають із матір`ю ОСОБА_1 в м. Надвірній. Відповідач почав заперечувати те, щоб діти проживали з позивачкою та наполягає на тому, щоб діти проживали разом з ним. Проте діти за місцем проживання відвідують навчальні заклади, різні гуртки, мають друзів, які живуть поруч із ними. Позивачка працює та має стабільний дохід, може забезпечити дітям належні умови для життя. Водночас проживання дітей з позивачкою, не позбавляє права відповідача спілкуватися з ними та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.
Враховуючи викладене, представник позивачки просив суд визначити місце проживання дітей:  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про визначення місця проживання дітей.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивачка, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди чи намагається змінити місце проживання дітей.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_1 – адвокат Герасимчук О. О. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянтки зазначає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог за відсутності передбачених процесуальним законом підстав, не врахувавши, що спір між батьками дітей не був остаточно врегульований, не оцінив інтереси дітей щодо визначення їх місця проживання з одним із батьків, а також не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема рішенню виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 20 серпня 2025 року № 136, яким затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини про визначення місця проживання дітей із матір`ю, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Крім того, посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки встановлення, нібито, обставини відсутності предмета спору у справі не могло слугувати підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, а є підставою для закриття провадження у справі.
Враховуючи викладене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Позиція інших учасників справи
Представник відповідача – адвокат Сторожук А. Л. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить поновити строк для його подачі. В обґрунтування зазначеного посилається на те, що ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду про відкриття провадження у справі він отримав в системі «Електронний суд» 19 грудня 2025 року. Проте згідно із наказом директора АБ «Андрія Сторожука» № 03 К від 25 грудня 2025 року з 25 грудня 2025 року він відбув у щорічну відпустку на 24 календарних дні. Відзив подано 20 січня 2026 року.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до дати його подання – 20 січня 2026 року.
Відзив мотивований тим, що ОСОБА_2 ніколи не оспорював факт проживання дітей із позивачкою, а отже, рішення суду про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей є правильним. Доводи апеляційної скарги такий висновок суду першої інстанції не спростовують та не містять чітких заперечень щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник відповідача – адвокат Сторожук А. Л. заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити таку без задоволення.
Апелянтка у судове засідання не з`явилася, її представник – адвокат Герасимчук О. О. подав заяву про розгляд справи без його участі. 
Представник третьої особи – Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради у судове засідання не з`явився. Судова повістка надіслана Службі у справах дітей Надвірнянської міської ради до її електронного кабінету в системі «Електронний суд».
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2007 року, який рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області у справі № 348/1103/21 від 23 червня 2021 року, яке набрало законної сили 26 липня 2021 року, було розірвано (а.с.15-16).
Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося четверо дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується їх копіями свідоцтв про народження (а.с.11-14).
На підставі рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2021 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дітей.
В рішенні суду зазначено, що діти проживають разом з матір`ю – ОСОБА_1 в м. Надвірній (а.с.17-22).
Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади від 31 березня 2025 року, позивачка разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23-27).
Довідками з навчальних закладів підтверджується, що син сторін – ОСОБА_11 навчається в Надвірянському ліцеї «Престиж» Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у Надвірнянському ліцеї № 3 Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області (а.с.29-37).
Рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 20 серпня 2025 року № 136 затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської міської ради про визначення місця проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю – ОСОБА_1 .
У висновку органу опіки та піклування зазначено, що батько дітей – ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання дітей із матір`ю, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що за час перебування сторін у шлюбі у них народилося четверо дітей, які проживають із матір`ю.
Жодних заперечень відповідача (батька дітей) стосовно визначення місця проживання дітей разом із матір`ю матеріали справи не містять та такі не встановлені судом. Ба більше, як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначену обставину також не заперечував, навпаки вказував, що ОСОБА_2 погоджується із тим, щоб діти проживали із позивачкою. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові з огляду на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивачки та неповнолітніх дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24), від 17 грудня 2025 року у справі № 643/4568/24 (провадження № 61-11291св25), від 28 листопада 2025 року у справі № 569/6638/24 (провадження № 61-3397св25).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки та піклування, є необґрунтованими, оскільки цей доказ був предметом оцінки суду та досліджений у сукупності з іншими матеріалами справи. У зазначеному висновку також відображено відсутність заперечень відповідача щодо проживання дітей разом із матір`ю, що узгоджується з установленими судом обставинами. 
Колегія суддів також звертає увагу, що відмова в позові у справі, що переглядається, не позбавляє позивачку права звернення до суду з вимогами про визначення місця проживання дітей у разі, якщо в подальшому відповідач ставитиме питання про зміну їх місця проживання. Водночас діти, які досягли чотирнадцятирічного віку, вправі самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків.
Крім того, недоведеність порушених прав позивачки, які б підлягали захисту в судовому порядку, а також відсутність підстав вважати, що інтереси дітей потребують судового захисту, є підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі. 
Наведене узгоджується із позицією. Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23.
Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Герасимчука Олега Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач:        Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта