КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №754/5646/25 Головуючий у І інстанції - Панченко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/5038/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», КП «Київкомунсервіс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про поділ (розділення) особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг та визначення порядку користування житловим приміщенням,-

установив:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ПАТ «АК «Київводоканал», КП «Київтеплоенерго», КП «Київкомунсервіс», ТОВ «Київські енергетичні послуги» про поділ (розділення) особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг та визначення порядку користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Також, він є власником 5/8 частини квартири    АДРЕСА_2 . 
Також, співвласником 3/8 частини квартири    АДРЕСА_2 є дружина покійного брата - ОСОБА_1 . 
У вказаному житловому приміщенні проживає ОСОБА_1 , так як ОСОБА_3 тимчасово виїхав за кордон для лікування онкохворої дружини. 
Відповідачка вселилася в квартиру в той час поки позивач перебуває за кордоном. 
Відповідачка не погоджувала з позивачем яке приміщення вона може зайняти, якою кімнатою користуватися, зважаючи на те, що до отримання свідоцтва про спадщину вона там не проживала. 
В судовому засіданні відповідачка пояснила, що до моменту смерті покійного чоловіка вони не проживали разом два роки в результаті сварки, подружніх стосунків не підтримували, спільного господарства не вели. 
Відповідачка не проживала у спірному приміщенні два роки, поки не успадкувала свою частку після померлого чоловіка.
Зазначив також, що спірна квартира є батьківським житлом, яке позивач разом зі своїм братом - ОСОБА_4 (померлим чоловіком відповідачки) - успадкували після смерті батьків. 
Під час спільного проживання з батьками позивач фактично користувався житловою кімнатою площею 17,4 кв.м із лоджією 3,6 кв.м. 
У зв`язку з цим просив закріпити за позивачем користування зазначеною кімнатою, що відповідає розміру його частки у праві спільної власності, тоді як користування цією кімнатою іншою стороною не є пропорційним належній їй частці.
Також зазначив, що відповідачка фактично припинила шлюбні відносини з померлим ОСОБА_4 приблизно за два роки до його смерті. 
Сам покійний звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, що підтверджується матеріалами цивільної справи №755/7632/23. 
Хоча вказана справа не була розглянута по суті у зв`язку зі смертю, сама відповідачка у судовому засіданні підтвердила, що протягом двох років до смерті чоловіка фактично не проживала з ним та спільного господарства не вела. 
Таким чином, ще за життя ОСОБА_4 , відповідачка не проживала в квартирі, не брала участі в її утриманні та не мала правового статусу співвласниці. 
Зазначене житло не є спільною сумісною власністю подружжя, а належало чоловікові на праві приватної власності у зв`язку з отриманням у спадщину від батьків. 
Враховуючи наведене, відповідачка не мала правових підстав претендувати на будь-яку частину чи приміщення у цій квартирі, зокрема кімнату площею 17,4 кв.м, оскільки на момент смерті чоловіка вже понад два роки фактично не проживала в спірному житлі. 
Жодних інших правових підстав для закріплення за нею права користування зазначеною кімнатою не існувало.
Обґрунтовуючи свої вимоги в частині розділу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, зазначив, що особові рахунки з оплати комунальних послуг слід розділити, щоб кожен оплачував свої витрати.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року, позов задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином: у користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 17,4 м.кв з лоджією 3, 6м.кв(21м), кімнату 12,3 м.кв без лоджії. 
У користування ОСОБА_1 виділено житлову кімнату площею 12,3 м.кв з лоджією 3.6 м.кв. 
В загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено: кухню - 8,3 кв.м., вбиральню- 1,3 кв.м., ванну кімнату - 3,0 кв.м., коридор - 13,1 кв.м.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду в цій частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у сторін вже склався порядок користування квартирою понад 15 років тому, а саме відповідач користується кімнатою 17,4 кв. м, позивач користується кімнатою 12,3 кв. м, та кімнатою 12,3 кв.м.
Такий порядок користування існував між сторонами більше 15 років. 
Відповідач користувалася кімнатою площею 17,4 кв.м. проживаючи в ній разом з покійним чоловіком під час шлюбу за весь час шлюбних відносин, окрім періоду сварок, при цьому покійний чоловік (спадкодавець) відповідачки до смерті проживав саме в цій кімнаті.
Апелянт (відповідачка) в даній кімнаті зробила ремонт та продовжує проживати до тепер.
Тож, вважає, що між сторонами немає спору щодо визначення порядку користування житловими приміщеннями. 
Весь «спір» базується на тому, що позивач вирішив одноосібно змінити порядок користування та зімітувати ніби-то наявний спір.
При розгляді справи судом не було досліджено докази в цьому аспекті, що в судовому порядку визначається порядок користування в тому разі, коли між сторонами не досягнуто згоди. 
При тому, що згода була досягнута давно, але позивач вирішив змінити умови, після того як позивачка зробила ремонт, оскільки тепер ця кімната виглядає більш привабливо.
Кімната, яку позивач просив суд визначити в користування відповідачці має старі дерев`яні вікна з побитими шибками, повністю відсутній ремонт та потребує суттєвих грошових вкладень задля приведення її до житлового стану. 
Наразі, використовується орендарями позивача як кладова для зберігання речей.
До того ж, зазначає, що позивач не живе в даній квартирі та не проживав останні декілька років. 
Натомість, у кімнатах, які визначені у користуванні позивача на постійній основі останні 5 років проживають орендарі. 
Погодження з відповідачкою щодо проживання орендарів не було і немає на сьогодні. Дані кімнати використовуються позивачем з метою отримання прибутку, штучно створивши спір про порядок користування.
Також, наголошує про викривлення даних щодо площі в самому позові, та продубльовано це в рішенні, а саме:
За основу розрахунків береться житлова площа 42.0 кв.м., але при підрахунках до житлової площі додається площа балконів, що не є житловою площею.
Зокрема, 3/8 від житлової площі (42.0 кв.м.) = 15.75 кв.м.
Тож, житлова кімната, якою протягом багатьох років користується відповідачка, становить 17,4 кв.м., що на 1,65 кв.м. перевищує ідеальну частку. 
Натомість, виділення у користування відповідачці кімнати, площею 12.3 кв.м. зменшує її ідеальну частку на 3,45 кв.м.
Додавання до житлової площі площу балконів є не доречним, маніпулятивним та суперечить поняттю житлової площі.
Площа балкона включається до загальної площі квартири, але розраховується з використанням відповідних знижувальних коефіцієнтів (згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна та ДБН). 
Він (балкон/лоджія) не є частиною житлової площі, яка складається лише з житлових кімнат. 
Тож позивачем було зманіпульовано обставинами, на що суд не зважив і тим самим допустив порушення житлових прав відповідачки, що не відповідають нормам матеріального права.
Враховуючи значне відхилення від частки відповідачки від житлової площі квартири, що суперечить балансу інтересів співвласників, вважає, що визначений судом порядок користування, визначивши позивачу у користування кімнати площею 17,4 кв.м. та 12,3 кв.м., суттєво порушуватиме права відповідача.
Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині визначення порядку користування житловими приміщеннями.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що сам факт звернення до суду з вимогою про встановлення порядку користування спільним майном, заперечення відповідачкою запропонованого порядку та її апеляційне оскарження рішення суду свідчать про наявність реального та триваючого спору між співвласниками.
Отже, доводи апеляційної скарги про «імітацію спору» є оціночними, суб`єктивними та не підтверджені жодними доказами.
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідачка припинила фактичні шлюбні відносини з покійним чоловіком понад два роки до його смерті, не проживала у спірній квартирі, не вела з ним спільного господарства та не брала участі в утриманні житла.
Квартира належала чоловіку на праві особистої приватної власності, оскільки була отримана ним у спадщину від батьків, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин відповідачка не мала самостійного речового права на спірну квартиру, а її право користування не може розглядатися як таке, що має пріоритет перед правом власника чи співвласника.
Посилання відповідачки на тривале фактичне користування окремою кімнатою не створює для неї будь-яких переважних прав, оскільки самовільне або фактичне користування не породжує речових прав.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що при встановленні порядку користування визначальним є співмірність реального користування ідеальній частці, а не формальна рівність площ.
Відповідачці належить 3/8 частки у праві власності, що становить 15,75 кв.м житлової площі. 
Суд обґрунтовано врахував, що дві житлові кімнати квартири мають засклені лоджії площею 3,6 кв.м кожна, які фактично використовуються одним власником разом із кімнатою.
Надання відповідачці меншої житлової кімнати площею 12,3 кв.м з лоджією 3,6 кв.м у сукупності становить 15,9 кв.м, що практично відповідає її ідеальній частці та навіть незначно її перевищує.
Натомість вимога відповідачки про закріплення за нею кімнати площею 17,4 кв.м з лоджією 3,6 кв.м призводила б до істотного перевищення її частки та порушення балансу інтересів співвласників.
Посилання відповідачки на те, що лоджії не є житловою площею, не спростовують правильності рішення суду.
Суд не ототожнював лоджію з житловою площею, а обґрунтовано врахував її як складову фактичного користування, оскільки лоджія закріплюється за конкретним співвласником разом із житловою кімнатою та не перебуває у спільному користуванні.
Такий підхід повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої при встановленні порядку користування суд має право враховувати фактичні характеристики об`єкта та можливість його автономного використання, навіть якщо це призводить до незначного відхилення від ідеальних часток.
Крім цього, аргументи відповідачки про проживання орендарів не мають правового значення для вирішення спору про встановлення порядку користування.
Факт можливого отримання доходу від використання належних позивачу приміщень не впливає на обсяг його речових прав та не може бути підставою для обмеження права співвласника на користування майном відповідно до його частки.
Більше того, саме відсутність чіткого судового порядку користування і зумовила необхідність звернення позивача до суду з метою усунення правової невизначеності та запобігання подальшим конфліктам.
Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив обставини справи, встановив обґрунтований, співмірний та справедливий порядок користування квартирою, який відповідає часткам сторін у праві власності та правовим позиціям Верховного Суду.
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та встановлюючи порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку залишити у користуванні ОСОБА_2 житлової кімнати площею 17,4 м.кв з лоджією 3,6м.кв(21м), кімнату 12,3 м.кв без лоджії, у користуванні ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,3м.кв з лоджією 3.6м. кв.м., в загальному користуванні залишити: кухня - 8,3 кв.м., вбиральня - 1,3 кв.м., ванна кімната - 3,0 кв.м., коридор - 13,1 кв.м.
На переконання суду першої інстанції, такий порядок користування квартирою є обґрунтованим та відповідає часткам у праві власності кожної із сторін. 
Згідно розрахунків 3/8 частина з 42 житлових квадратних метрів складає 15,75 м.кв. 
Згідно плану квартири дві кімнати мають закриті та засклені лоджії по 3,6 м.кв. 
Це 12.3 м. кв та 17,4 м.кв. якщо до них додати по 3.6 м,кв лоджії які будуть використовуватись одним власником то це становить 15,9 м.кв одна кімната та 21м.кв друга кімната. 
Отже відповідачці по площі, яка їй належить в квартирі (15,75) повинна бути виділена менша кімната з лоджією.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст.317 ЦК України).
Згідно змісту ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України)
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України).
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності.
Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. 
У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. 
У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
У справі що переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідачка припинила фактичні шлюбні відносини з покійним чоловіком понад два роки до його смерті, не проживала у спірній квартирі, не вела з ним спільного господарства та не брала участі в утриманні житла.
По справі достовірно встановлено, що квартира належала чоловіку на праві особистої приватної власності, оскільки була отримана ним у спадщину від батьків, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин відповідачка не мала самостійного речового права на спірну квартиру, а її право користування не може розглядатися як таке, що має пріоритет перед правом власника чи співвласника.
Посилання відповідачки на тривале фактичне користування окремою кімнатою не створює для неї будь-яких переважних прав, оскільки самовільне або фактичне користування не породжує речових прав.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що при встановленні порядку користування визначальним є співмірність реального користування ідеальній частці, а не формальна рівність площ.
Відповідачці належить 3/8 частки у праві власності, що становить 15,75 кв.м житлової площі. 
Суд обґрунтовано врахував, що дві житлові кімнати квартири мають засклені лоджії площею 3,6 кв.м кожна, які фактично використовуються одним власником разом із кімнатою.
Надання відповідачці меншої житлової кімнати площею 12,3 кв.м з лоджією 3,6 кв.м у сукупності становить 15,9 кв.м, що практично відповідає її ідеальній частці та навіть незначно її перевищує.
Верховний Суд у своїх постановах від 25 лютого 2021 року (справа №761/36267/16) та від 05 червня 2025 року (справа №677/1363/22) виснував, що при встановленні порядку користування суд має право враховувати фактичні характеристики об`єкта та можливість його автономного використання, навіть якщо це призводить до незначного відхилення від ідеальних часток.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив обставини справи, встановив обґрунтований, співмірний та справедливий порядок користування квартирою, який відповідає часткам сторін у праві власності та правовим позиціям Верховного Суду.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не встановлено.
Крім цього, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про розділ особових рахунків сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 18 березня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба